•Jer indseer, at Dyd og Nytte aldeles ei kunne afsondres fra hveran- 
dre , og er istand ril at fornemme begges Harmonie, ci med For- 
standen alene, men med dine og Oren selv~ om ham kan man 
neppe tvivle, at han jo med lige Foleise elsker den forste som 
den anden. Ikke desto mindre maa han ligefuldt arbeide og an- 
strænge sig, endskiondt Sikkerhed og Vished om en rig Afgrode 
her ligesaavel som i Agerdyrkningen fordger den heldige Bestrse* 
helse, Saalænge derimod Dyd og Nytte synes ueens, saa er der 
i Dyden ei blot Anstrængelse, men tillige saa heftig en Strid, ac 
den hverken med andre Folelser eller med sig selv kan bestaae* 
og derfor efter Tid, Sted og Tilstand antager snart een snart en 
anden Skikkelse; saasom naar den udoves af Ovrigheden eller Fol- 
ket. Thi Intet er forskielligt uden ved at det bliver paa nogen 
Maade stridigt ; men al Forskiel kommer af de enhver Ting fore- 
skrevne Grændscr. Naar man af en naturlig Drift vil overskride 
samme, saa opstaaer strax en Strid, som derved alene kan afven- 
des, at man ligesom i Chrystaller og andre faste Legemer, sam- 
menfoier Smaadekne ©g saaledes slutter dem til hverandre, at de 
ingensteds anstode > men* indbyrdes passende, udgiore et overak 
sammenhængende og sig selv lignende Legeme* Men uagtet disse 
Dele saa led es ere forbundne , saa ville dog Legemerne selv, især 
de storre, ikke desmindre bestandig kives, og bor ei heller, 
hvis man ikke vil, at i Verden al Afvexling og Bevægelse skal op- 
hore , pakkes sammen til eet eneste. Er dette rigtigt, saa folger , 
at de Love, der for hine store Masser ere fastsatte, i mange Styk- 
ker nødvendig maae afvige fra dem , der anvise de mindre deres 
Plads og Virkekreds , og at altsaa Srater eller offentlige Personer i 
Pligternes Anvendelse ei kunne folge samme Livets Rettesnor, som 
