1 -9 
enslige eller private. Denne Sætning- skalle vi nu fra flere Sider 
gienemgaae. Det er en af Retslærerne almindelig antager Mening , 
ar, da Starer endnu for der meste leve i samme Forhold til hver- 
andre, som enslige Mennesker eller Familier for Staternes Opret- 
telse, men i denne saa' kaldre naturlige Tilstand efter deres Mening 
ingen andre end blot negative Pligter til ingen anden at fornærme, 
finde Sted, s*at maa nodvendig om Stater og Nationer i deres nær- 
værende Tilstand det samme gielde. Men, ei at tale om, at den- 
ne Sætning ei udelukker den ethiskc Forpligtelse, som paaliggcr 
Mennesker til indbyrdes Velvillighed og Tienstagtighed ; saa er 
det vel ei engang gandske vist, at selv den strænge Ret er af 
saa liden Omfang, at den ingen positive Pligter indbefatter. Thi, 
hvad enten man med de Ældre vilde sætte denne Rers Væsen i 
den dermed forbundne lovlige Tvang eller med de Nyere af den 
udvortes Friheds Natur vil udlede den; saa troer jeg alligevel at 
kunne bevise, at den strækker sig meget videre. Thi for det for- 
ste kan man vel ikke tvivle paa, at, saasnart en Ret er uimodsi- 
gelig og almindelig erkiendt, kan det ei heller formenes den, som 
samme tilkommer endog med physisk Magr at forskaffe sig dens 
Nydelse, hvis det paa anden Maade ei kan skee. Men have nu 
Mennesker ei aabenbar ligesaa vel en Ret som Forbindtlighed til 
visse Handlinger, hvorved de vexelviis positiv kunne gavne hveran- 
dre? og gives der ei Tilfælde, hvor Anvendelsen saavelsom Nød- 
vendigheden deraf er saa indlysende, at ingen let vil kalde dem i 
Tvivl? Er f. Ex. en vis Brug af Andres Eiendom ei ofte for Ei- 
ermanden saa uskadelig, som at tænde sit Lys ved en andens* 
og for de Ovrigc saa uundværlig, at disse, naar den skulde for- 
menes dem, med Rette kunne tiltvinge sig samme? Er den Rige 
