122 
paa saadanne Bestemmelser, som man af Nodvendighed maa enei 
om at vedrage. Nu kan man vel ikke nægte, at det var meget 
vigtigere paa den sidste Maade at skaffe sig selv og andre Sik- 
kerhed for de negative end posirive Pligters Efterlevelse ; men at 
paastaae, der ingen positive gives , der have samme Vished og gi- 
ve samme Rettighed endog til i Nodsfald at bruge Tvang, er der- 
for ligefuldt urigtigt. Er dette nu, hvad de strænge Rettigheder 
og Pligter i den naturlige Tilstand angaaer , overhovedet saaledes 
beskaffer ; saa maa man om Stater ogsaa kunne sige det samme, at 
de strængt ere forbundne til ikke blot ingen anden at fornærme, 
men endog til at bevise hverandre enhver Art af indbyrdes Hieip 
og Tieneste , hvorom det er aabenbart , at enslige Personer have 
Eet til indbyrdes at fordre ligedanne. 
Der gives ogsaa dem, som næsten ikke ville, at Nationer el* 
ler Stater, som vi nu kalde Selskaber i en fortrinlig Bemærkelse, 
skulle have nogen fælles Ret i Forhold til hverandre, med mindre 
de maaskee ved frivillige Pagter derom have forenet sig. Der 
gives tvertimod andre , der holde nogle Pligter for efter Fornuf- 
ten saa upaatvivlelige, at, hvis Nationer væggre sig ror at bevise 
dem mod hverandre, paadrage de sig den største Skiændsel: men 
hvad der horer Velvillighed og Menneskekærlighed til, det ansce 
begge Parter deels som alt for tvetydigt, deels som Noget, man 
vel skylder Venner, Bekicndte, og især Fædrenelandet, men mene 
derhos, at det d;\ tillige saa fuldkommen bliver opfyldt, at, naar 
alle Sindets Kræfter dertil opoffrcs og fast udtommes, der for 
Fremmede aldeles intet bliver tilovers: og da disse paa sin Side nu 
ci kunne andet end tænke iigesaa; saa blive de mod hine enten 
