J3° 
Oversvømmelser og Jordskiælv, hvorved i fordums Dage hele Lan- 
de ere blevne begravne. Naar af saa stor Forvirring nye Orden 
igien fremspirede, saa troede de Gamle, at Magten dertil ei kom 
fra noget Menneske, men at en Gud i menneskelig Skikkelse hos 
dem havde været tilstede. Dog kunde ei engang denne , fastsætte 
noget Evigvarende, men maatte forlade mange Stykker raae og 
ufuldendte. Vi see den samme guddommelige Kraft i store Siæle 
og paa samme Maade nærværende; men efterdi Aanden paa denne 
Jord aldrig kan fremcræde gandske reen, saa gidre vi det Gud- 
dommelige til intet, og tænke blot paa lave eller menneskelige 
Ting, som de, der i Solen selv ei blive den evige Lysets Kilde, 
men ikkun Pletter og rygende Luer vaer. Ideen om saadan be« 
standig og almindelig Orden bære vi allesammen i vort Brysf. 
Indviklet hos de Fleste , mere udfoldet hos Andre, funkier den i 
de fortræffeligste Sieie med et saa straalende Lys, at de, indtagne 
af dens Skionhed, ei kunne andet end i Handlinger, i Selskaber, 
i den hele Natur, saavidt muligt er, udtrykke den. Naar nu 
deres Samtidige ikke desto mindre bemærke, at de, som Alexan- 
der, undertiden lokkes af Vellyst eller ere samme Sindslidelser 
som andre Mennesker underkastede, saa slutte de deraf, at dér 
hos Dem ei heller er noget Stort og synderlig Ophoier over de sæd- 
vanlige Kaar, eller, hvis noget saadant dog falder Enhver i Oine- 
ne, saa troe de at burde tilskrive det blot Ærgierrighed , ja, end- 
og slettere Bevæggrunde, uden at betænke, at ei engang almin- 
delige Mennesker, endskidndt de stedse synes at skue nedad 
paa Love eller jordiske Ting, ere hiin hdiere Sands gandske be» 
røvede, da de dog baade hos Andre især beundre det hdie Mod, 
og, saatidt de hos sig selv fornemme denne Gnist at blive vakt. 
