13« 
strax fryde og onske sig derover til Lykke: et haller er Nogeti 
•af en saa indskrænket Tænkemaadc, at lun jo af Himmelens 
Maicstæt og Alverdenens hoie Fragt , af hvilken han dog vel veed 
hvor liden Deel er ham umiddelbar vedkommende, behagelig bli- 
ver rort. Hvorfor skulde man da ikke troe, at vei ikkun Faae* 
"men Nogle dog ere at rinde, som i liderlig bevægede af hitn mo- 
ralske Tingenes Orden, hvis Idce Hver skuer i sin egen Aand 3 
i deres hele Liv derpaa kunne beflitre sig, at de i det srorste saa« 
vel som i de mindre Selskaber kunne faae samme nogenledes efter- 
lignet at sec? Men som det gierne gaaer, at de, der med ec 
stort Værk ere beskiæftede, ridt ere nodsagcde til at brække 
nogle, skiondt i sig selv smukke og med Kunst forfærdigede 
Stykker itu, eller afklæde dem deres forrige Prydelser, fordi de 
til denne Bygning ei ere passende, saa pieier det samme gierne 
med dem at hændes, der paatage sig Staters Omdannelse; hvoraf 
man kan slutte, at de ei alene folge andre Regler end deres For- 
giængere, der dog i deres Tid ogsaa vare beromte Mestere, men 
endog saadanne , hvis Grundsætninger mod hines maae synes gand* 
ske stridige: at vi derfor hos dem forgiævcs soge mange Dyder, 
der ellers anstaae baade Fyrster og Private saa vel, især Venskab, 
Medlidenhed og Ærbodighed for de Gamles Anordninger. Alli- 
gevel kunne vi neppc undlade at beundre dem : ja, ved de Bero vel« 
ser, den Blodsudgydelse , de mange Stæders Odeiæggelse og Lan« 
des Udmarvclse, som efrer vore Tanker uretmæssige eller unød- 
vendige Krige foraarsage, fole vi os dog ei paa samme Maade saa- 
rede som ved andre Slags Uret og Foriiis. Men hvorledes Sam- 
tiden end vil undskylde, beklage eller fordomme disse Gierninger, 
saa regne dog Efterkommerne, naar Gunst og Vrede til Ophavs- 
R 2 
