132 
rfiændene dertil er forbi , hine Alexandre, Cæsare, Karler ril de 
Storste Mænd, der nogensinde have lever paa Jorden, og været 
Prydelser for vor Arr : og detre giore de , saasnart de rroe s at 
disse Stormænd heri dog ei have handlet i blinde, men efter en 
Blan og for et hoiere Godes Skyld, som de uden Tvivl have 
tragtet efter, men maaskee ei have været Lykkelige nok at naae. 
Jeg veed vel, der nuomsrunder gives mange Philosopher eller 
lærde Mænd, som mene, at de derved især kunne vise,, hvor hoit 
de hæve sig over enhver gammel Fordom > at de af berdmmelige 
Mænds Rolle dristig slette alle disse Jordens Undertvingere ud 
og erklære dem for Rovere eller Menneskeslægtens Fordærverev 
Denne Mening har i vore Dage endog udbredt sig til Mængden 
selv* og er med lydeligt Bifald optaget decis af alle dem, som 
Lykkelige ved deres Overflod > ei frygte saa meget for nogen 
Ting,, som at en Hændelse skal afbryde denne Nydelse, deels og 
af dem, der intet kunne forstaae, uden hvad der rorer deres Sand- 
ser, og kun giennem vidtaabensraaende Porte vove sig ind i Sand- 
hedens Helligdomme. Men hvor meget end hine Philosopher de- 
clamere; saa formaae de dog aldrig rcenr at udrydde den mod- 
satte Mening eller, om saa skal være, Vildfarelse, af Manges? 
ja, ci engang af deres eget Sind. Thi baade nodes vi af Natu- 
ren selv til paa udmærket Aandskraft at sætte megen Priis, og af 
•amme Aarsag foretrække vi, om ei virkelig udførte, saa dog i 
Forsættet udkastede nye og glimrende Planer, skiondt ofte farli- 
ge, for iJe smaa og daglige: ja, hvis vi see nogen Mand ophdict 
cg udmærket frem for andre, saa fordre vi endog, at han skai 
vælge de forsre, Og fortryde paa, om han intet vover, og ei over- 
lader de banede Veie tit Mængden ar betræde. Dog bor jeg ei 
