233 
fortie, hvor farligt ét Lykkespil man herved indlader sig i, saavel 
med Hensyn tii visse Personer, som ril Alle, Lovene sætte der* 
for selv med Rette Grændser for denne Dristighed, see vel tidt 
giennem Fingre dermed, naar den lykkes, men ere derhos bestem- 
te til at straffe hvert ulykkeligt Udfald af samme. Thi hverken 
bor Loven > hvis Lykken er Nogen gunstig og Enden bliver god, 
heri vise sig alt for stræng, da den dog tillige maa fole sin egen 
Svaghed saavelsom Ufuldkommenhed, et heller bor Borgerne paa 
den anden Side ved saadan Leilighcd med alt for fulde Hænder 
udose Rogelse og Borgerkrandse , paa det at maadelige og af 
ugrunder Selvtillid opblæste Hoveder ei , deraf forforte > bestan- 
dig skulle ponse paa Forandringer, eller endog virkelig store Ge- 
nier forst aflægge de menneskeligste Folelser og siden Klogskab 
selv, der i halsbrækkende Foretagender dog især er saa nodven- 
dig. For Resten maa Enhver begribe, at hvo der har store Ting 
i Sinde, ei ligesaa vel kan besørge de allermindste, at hvo der 
har Verden til Fædreneland, alle Borgere til Forældre, Born , Be- 
slægtede og Venner , ei med samme Hierrelighed kan elske hvert 
ensligt Menneske som de, der fole, at de ei »ere saa mange Ting 
voxne, og (derfor indskrænke deres Hielp og Forsvar til dem> 
der ere dem meest paarorende. Men jeg vender tilbage til det, 
hvorfra man kunde troe, at jeg længe har skeiet ud. Jeg vilde 
nemlig bevise, at de, der regtere Stater, ei blot have det at be- 
tænke, hvad deres Medborgere ville have, men hvad disse bor at 
ville, og at man derfor ei altid kan lægge fyrstelige Personer til 
Last , om de mere tage den hele Menneskeslægt eller mange 
Folk end deres egen Stat i Betragtning, og fordre, at deres Bor- 
gere, endog med eget Tab, skulle riene til hines Velfærd at bifor* 
