»39 
bor det forstå ae s, tiener til alt hvad man man fornuftig viis km 
artraae« Mængden kalder nu alle de Ting gavnlige, der kunne 
giore Livet sikkert og rigt paa Hielpemidler , hvori de Fleste, 
troe, at sand Lyksalighed eller det hoieste Gode hestaaer. Men 
at derre er urigtigt bliver paa samme Maade klart som man let 
begriber, at Guldet ei indbefatter Alt hvad gavnligt der i andre 
Ting kan være. Thi, blev dette til Guld forvandlet, eller hvis 
Vellyst og Overflod, som Regnen og Floderne, paa alle Kanter 
oversvømmede Jorderige; saa vilde det, der nu er det mest vel- 
gidrende, saa længe det af Naturen kun sparsomt og med megen 
Moie skienkes , i alt for scor Overmodighed derimod bliver skade* 
ligt og i hoieste Grad værd at frabede sig* Men hvad der saa- 
ledes er beskaffet , at der, saasnart det naaer sin Hoide , antager 
det Ondes Væsen, hvorledes kan det i sig selv være godt? Paa 
det at altsaa Begrebet om Nytte ei skal blive alt for vaklende, 
bor man i egentlig Forstand kun kalde de Ting nyttige, der scaae. 
i en saa nær Forbindelse med det hoieste Gode, at de virkelig 
formaae noget til dets Erholdelse. Men tilforn har jeg allerede 
givet Vink om, at Staters og Privates sande Goder alene besraaer 
i vor Naturs Kultur og Fuldkommeise, og at folgelig alle For- 
dele ere fælles for Begge: og er dette afgiort* saa er ved denne 
Materie fremdeles kun lidet at erindre. Men hiint er let at be- 
vise. Hvad der nedbryder eller svækker vor Natur er nddvendig 
endt: hvad der bevarer og fuldkorn mer den er altsaa godt : ei heller 
kan man derforuden tænke sig noget, der i sig selv og absolut er saa« 
ledes beskaffet, fordi der mellem at være og ei at være ikke kan 
sættes noget ander. Alt Natur bestaaer dernæst i en vis Virksom- 
hed; tager man denne bort, bliver intet tilbage: det hoieste Gode 
S 2 
