144 
ril at overliste snart aaberibare Fiender snart hemmelige Eftcrstrae- 
bere. At saadan Qpforsel hos Private strider mod Fornuftens re- 
ne Bud er vei en afgiort Sag, og at disse endog ved OpofFrelser 
af ethvert timeligt Gode, ja Livet selv bor dyrke Sandhed og 
Retskaffenhed alene, men ingen af de Afgudsbilleder, som Egen- 
nytten opstiller i deres Sted. Thi for Individer er Doden kun 
en Overgang til et hoiere Liv, og alle Timelige Fordele med et 
evigt Gode for intet at regne: Staters Varighed er derimod ind- 
skrænket til dette Jorde Liv, hvori den ene Slægt vel uophorlig 
folger efter den anden; men uden for samme er der for dem hel- 
ler intet tilbage: saadanne Qffere kunne de derfor ikke giore. Da 
Selskaber ikke desmindre kun besraae af Individer og ei have no- 
gen fra dem afsondret Tilværelse; saa staacr det unægtelig disse 
frit for endog at oplose hine, hvis de ei anfevledes end ved Tro- 
loshed og Laster kunne haandhæve sig: i hvilket Tilfælde der da 
med Hensyn til den hoieste Nytte selv mellem private og offent- 
lige Pligter ingen Strid kan være. Overal'', saasnart der sporges 
om hvorvidt begge disse Slags med hverandre stemme overeens 
eller ikke; saa vil man enten vid*, om der overhovedet i Selska- 
bers Natur ligger nogen Umuelighed i at udove samrne Pligter i 
det offentlige som private Liv, eller om denne Strid meget mere 
har sin Grund blot i deres nærværende Forfatning, sanvel i Ke« 
tragtning af det Endemaal, de virkelig opstille sig, som de Mid- 
ier, man dertil pleier at anvende. Hvad d:t sidste angaaef, s\a 
forstaaes det af sig selv, at begge Dele saaledes kunne være beskaf- 
ne, at ingen gandske moralsk Tænke- eller HandiemaiJe under 
disse Betingelser kan have Sted. Thi satter man f. Ex., at et 
egennyttigt Herredom over alle andre folk, at opdyngede Skatte 
