157 
hed ei bestaae, Foracrørnefig pleie de, der formedelst vidt ud- 
bredte Forbindelse mod fremmede Kiobmænd i mange Lande troe 
sig ophoiede over Mængden af dem, der drive samme Forretnin- 
ger i det Smaa og inden en liden Kreds, at paastaaev at nærvæ- 
rende* men uretmæssige Fordele er ler kunne: friste dem, der ere 
skikkede til at fatte store Planer og paa eengang at oversee saavel 
den tilkommende som nærværende Tid. Denne Paasrand er i sig 
selv uden Tvivl meget rigtig, om man end ei vil indrornme, at 
de* der helst fore saadanne Tankesprog, i Munden,, om Sagens 
Rigtighed just ere saa- overbeviste, at de ei tillade sig nogen 
Undtagelse derfra. Men for den Anvendelses Skyld , som jeg 
deraf agter at g to re* er dette nok. Retfærdighed, ja> Ædelmodig- 
hed selv ere baade for enhver Person især og for det hele Sel- 
skab eller riere saadanne det sikkreste Middel til varig Fordeet el- 
ler Vinding, thi hvad man for Oieblikket kan opoffre bærer ofte 
for Eftertiden langt rigere Frugter end den strænge Ret alene kun- 
de forskaffe* Skulle derfor Handels Fordele have nogen Bestandig- 
hed,, saa maae de paa disse Dyder være grundede. Egennytten, jo- 
mindre den er indskrænket enten til Tid eller Sted: jo mere den 
omfatter alle, desto- nærmere kommer den Dyden selv eller yttrer 
sig i det mindste paa samme Maade* Det er saa langt fra, at Sæ- 
delighedens Love paa private Forhold ere mere passende end paa 
de offentlige, at snarere det Modsatte kunde synes rigtigt. Thi 
i de forste kommer det Nærværende, i de andre det Tilkom- 
mende mere i Beteagt ning : i hine gklde Hændelser og Undtagel- 
ser > i disse kun almindelige Love: ligesom de, der i Lykkespil 
enten vinde eller tabe, vel r enslige Tilfælde kunne giore Regning 
paa. den Gudinde, af hvilken de bære Navn; men overhovedet 
