I5S 
nodes hun dog ogsaa at rette sig efter Sandsynlighedens Regler: 
og hvo der altsaa , som Stater, bestandig blev ved at spille, vilde 
sandelig blive bedragen, hvis han fulgte nogen anden Regel end 
den slet hen almindelige, som Sædelighed alene foreskriver. Ei 
heller vilde dette lettelig skee, hvis de, der styre Staternes An- 
liggender, ei meget oftere spillede deres egen end det Selskabs 
Rolle, hvilket de forestille. Thi saa stor Uvidenhed kan sielden 
tagges dem til Last, at de jo indsee hvor aldeles sædelig denne 
Rolle burde være; men, da de betragte sig selv som et Slags Pad- 
dehatte, pludselig opkomme for ligesaa hastig at forsvinde, og in- 
gen sand Udddelighed enten onske eller haabe, saa drage de Sta- 
terne med sig ned i samme Grav, og forblinde Folkene med dec 
samme Skin af Nytte, der har fortryllet deres egen Siek Jeg 
vil hermed ikke nægte, at det med de her beviste Sætninger kun 
da har sin fuldkomne Rigtighed, naar man kunde stole paa, at 
alle andre eller dog de fleste Folk domte og handlede derefter, 
og jeg tilstaaer, at i modsat Tilfælde tusinde Omstændigheder kun- 
ne indtræffe, hvori Klogskab byder at afvige derfra; saa at dero- 
ver Retfærdighed og Nytte ridt blive gandske stridige. Imidler- 
tid er den Retsorden, hvilken man saavei mellem Nationer som 
Borgere sdger at indfore, selv ligesaa let af en vel forstaaet Egen« 
nytte som af noget andet hoiere Princip at udlede: og neppe vil 
eller havde det nogensinde villet lykkes at forskaffe den det al- 
mindelige Bifald, hvormed den hyldes af Uretfærdighed selv, der 
som man ei indsaac, hvor fordelagtig dens Iværksættelse maatte 
blive. Men saa vanskeligt er det at bringe Mennesker til nogen 
Enighed med sig selv, at, uagtet de sædvanlig indromme det An- 
forte, saa cr intet dog almindeligere, end at saavei det ene Foik 
