1^6 
Theopompus, Alexander den Stores Jevntidige, tillagde Arimanius en 
Magt, der var mærkelig mindre end Oromasdis, i det de kaldte 
den ene Ized, d» e. Gud, og den anden Dev eller Dæmon, og 
paastode, at efter mange tusinde Aars Strid, hvor snart den ene, 
snart den anden skulde have Overmagten, tilsidst Ahriman skulde 
overvindes og tilintetgjores ; at Alt da skulde vorde Fred og Lyk- 
salighed, og Oromasdes nyde Hvile efter de overstandne Besvær- 
ligheder. Endskjondt disse Magi, hvis Svstem stemmer meget 
overeens med de nuværende Ghebrers , ved visse Leiligheder paa- 
kaldte og fremkaldte Morkets Gud, ansaae de sig dog som hans 
erklærede Fjender, og roste sig derfor især af at kunne odelægge 
de ham hengivne Væsener 4). Den tredie, og efter min Mening 
den nyeste, Se ti er den, som endnu vedligeholder sig i Besid- 
delsen af Præstedommet hos Ghebrerne, eller, som de selv kalde 
sig, Masdejesnani , opkommen under Partnernes Regjering, efter- 
at Asiatere og Grækere længe havde staaet i Forbindelse med hinan- 
den, blandt alle til os komne græske Forfattere allenc omtalt af 
Damascius 5), en Skribent fra det 5te Aarhundred. Disse afvige 
blot deri fra den anden Setl, at de antage et almindeligt Princip 
endnu ældre end Oromasdes og Ahriman, nemlig Tiden, elier, 
efter Damascii Beretning, Rummet. Samme Forfatter erindrer end 
videre, at nogle blandt dem, istedet for at lade de tvende Gu- 
der umiddelbar udgaae fra det almindelige Princip, endnu sætte 
Lysets og Morkets Elementer for samme. De arabiske og persiske 
4) Thit, /. c. et de iltvid, ex od. p, 537. Sympot. i. p. 670. 
5) De frimord, f. 259. 
