211 ' 
ligt og ubestemmeligt, og kunde forestille et sønderrevet Stor, 
eller en opstigende Taage. Alle Omstændigheder forene sig til 
den Gisning, at man har villet forestille Venus Urama, i det hun 
beviser Tidens evige Guddom sin Ærbodighed, 
XXIII. 
Guden Æon, som vi have havt Leilighed at omtale, staaer 
i noieste Forbindelse med Mithra's Mysterier, og har, uagtet Al- 
derdommens Skribenter kun sparsomt nævne ham, dog spillet en 
stor Rulle i hine Overtroens Aarhundrede, da disse Mysteriet 
især vare i Anseelse. Allerede hos en af de gamle Tragikere i) 
finde vi Ideen om en Æon, Chronus's Son og Pareens Ledsager; og 
dersom vi skulle troe Johannes fra Philadelphia 2), har, længe for 
Euripides, ogsaa Epimenides talet om Dio skurerne Ki(x>V °g Q)ltJlSy 
som alle Tings fdrste Frembringere: men disse Allegorier vare 
ikke optagne i de almindelige Lærebygninger om Gudernes Oprin- 
delse ; ikke heller havde de nogen Indflydelse paa de offentlige 
Cerimonier. Dog nod Æon fra de allerældste Tider af visse 
Æresbevisninger i de orphiske Mysterier, hvorfra siden, flere 
Aarhundrede efter Christus, Neoplatonikerne fremforts dem paa 
2) Chorus in tteraclid. Euripidis, v» 8p8» 
srøXXtf g/asp Tiuret 
p'A/W t& Kpopg tiet«;* . 
2) De mensibus. Mscr» in BibMoth. Barberis 
Dd 2 , . 
