stemplet et særskildt Ord til sammes Betegnelse, og at ethvert 
Udtryk, som noie svarer til sin Gjenstand, ei længere skulde 
defigureres ved Bibegrebers og heterogene Forestillingers vilkaarlige 
Indblandelse. Det behover her ikke udforligen at omtales, hvilke 
eventyrlige Læresætninger de platoniske Skoler, og især de nyere 
Platoniker have sogt at udlede af deres store Mesters Philosophe- 
mer , eller hvilke tomme Grublerier og unyttige Spidsfindigheder 
Skolastikerne have tiltroet sig at kunne forsvare ved Hjelp af 
Aristoteles's af dem sandeligen mishandlede Terminologie , hvis 
rette Mening de manglede Dybsind til at udgrunde. Hvo kjen* 
der ikke de maallose Stridigheder* hvortil Ordene: Natur, Ver« 
den, Substants, Phænomena og Noumena, Realitet, Nodvendighed, 
og Tilfældighed, og andre flere, have givet Anledning, og hvo 
tor sige, at disse, gjennem alle philosophiske Skoler forte, og 
ved den Kantiske Lære tildeels paa ny oplivede Stridigheder, al= 
lerede skulde være forligte? Men det er hverken de ældste eller 
nyeste Tider alene, som kan gjores Bebreidelse for indbyrdes Ué- 
flighed af Misforstaaelse og Ordforvexling* Ogsaa de Anfægtninger, 
som Spinoza 3 s imellem begge staaende Lære maatte friste, maae 
for forste Delen tilskrives den selvsamme Aarsag, og denne Lære- 
bygning torde maaskee selv ikke være bleven til i dens eiendomme- 
lige Gestalt > dersom dens Stifter nærmere havde provct hiin be- 
romte Definition af Substantsen som er Grundstenen dertil, og 
dersom han j mere bekjendt med Philosophiens Historie , havde 
holdt den sammen med ældre Philosophers Forklaringer over dette 
*) Fer mhnantiam intelligo id , qvod in st est , et per se concipltuf£ 
vd-ftijus cvHceptut non inåigst CQgcepm nlnrivs ret, a gvo formari dtbeat ? 
