97 
fra enkelte Ting Og hele Arrer; og derved " faaer det med Tiden 
cn Forraad af Substantiver* Ved dette allerfdrste Anlæg i Sprog ei* 
Mennesket uden Tvivl i meget lang Tid blevet staaendc; man har 
udtrykt sig for hinanden , og man har forstaaet hinanden "blot ved 
Brugen af Substantiver. Efter en meget langvarig Brug af blotte 
Substantiver, mærkede man, ar man ikke altid udtommedc Tan- 
ken ved Substantivet alene; man opfandt derfor Tillægsord; de 
siden efter saakaldte Adjectiver, . ved hvilke man noiere bestemte 
og udvidede Begrebet, der allerede laae i Substantivet, og blev 
derfor som Prædicat sit Subjeet ganske underordnet* Denne Idee 
opklarer mig i et Oieblik et Særsyn ei alene i det Ebræiske, men 
©g hos de ældre Græske Digtere, der alrid har været mig særde- 
les paafaldende, ja endog uforklarligt , nemlig Brugen af Substantiver 
langt overvægng i Forhold til Brugen af Adjectiver, og de fleste 
Adjectivers Dannelse af Substantiver. Med Tiden da man be- 
gyndte noiagtigere at udvikle sine Ideer, og stræbde at give Ideer- 
ne , hvilke man meddelte Andre, Tydelighed og Fuldstændig- 
hed; da Subjectet tillagdes særegne Bestemmelser, og Prædicatet 
ligeledes havde sine individuelle Bestemmelser % frygtede man, at 
disse Subjectets og Prædicatets forskiellige Modi skulde forvexies, 
<og derfor sogde man et almindeligt Udtryk, ved hvilket For- 
bindelsen imellem Subjeet og Hovedprædicat strax kunde bestem« 
mes. Dette erholdtes ved Opfindelsen af Substantiv- Verbet, der 
nu bestand igen tiende som Copula mellem Subjeet- og Prædicat«. 
Her blev man uden Tvivl atter længe staaende, inden man falde 
paa at danne Verber, i hvilke man lagde baade Copula og Hoved« 
prædicatet* At man meget sildigen er falden paa at danne Verber, 
slutter jeg deels deraf, fordi man, efter at have opfundet det 
SsJ, Skr. 1805, IV VtU U Hæftt, N 
