lop 
Hovedmundarter cre betydelige Levninger af den Asiatiske Mund« 
art, hvilken Slaverne fra Asien af bragde med sig ind i Europa, 
og uden Tvivl passer det samme Tilfælde sig paa Hunnernes 
Sprog, og de derfra nedstammende. Mundarter. Af alle nyere 
cultiverede Sprog, kommer intet Sprog det Græske og Latinske 
Sprogs indre Væsen nærmere, end dtt Tyske Sprog; og det 
blot ved de bestemte Endesforandringer af hver enkelt Casus, ikke 
saa meget i dets Substantivers som i dets Artikels Declination; 
•hvilke Artikelens Endesforandringer for det meste lægges til Grund 
for Adjectivernes og Pronominernes Declination. Hver enkelt Ca- 
sus faaer derved, ligesom i det Græske og Latinske Sprog, sit 
bestemte og faste Særkiende, hvorved man, i Ordenes meest 
vilkaarlige Omsætninger, altid bestemt og sikkert kan udfinde Sæt- 
ningernes indbyrdes Forhold og deres logiske Forbindelser. Heraf 
reiser sig hos Tyske Digtere, især Lyrikerne, den selvsamme 
Ubundenhed i Ordenes Omsætning, som i Grækernes og Romer- 
nes Lyriske Poesier. Naar man vil forklare Klopstock's Oder,, 
maa man iagttage samme Fortolknings -Adfærd, som naar man vil 
forklare Pindar eller • Horats. Denne Forded i Sproget have de 
forste Tyske Prosaister rigtigen indseet , og derfor dannet deres 
Perioder ganske efter dem, de fandt hos Græske og Latinske Pro- 
saister. I denne Ordenes Omsætning .mærker man, at de Ty- 
ske Prosaister have noie fulgt Grækernes og Romernes Vedtægt, 
&t ende Sætningen eller flere Sætningers Bygning med Verbet; de. 
jagttoge denne Skik endog saa noie, at, da det Tyske Sprogs 
Natur ikke altid tillader denne Omsætningsmaade , opldste de de 
med Præpositioner sammensatte Verber, og hvor Verbet maatte 
staae i Begyndelsen af Sætningen, satte de Præpositionen > mså 
