U3 
samme udgiore Hoved- Særkiendet imellem det Græske, Latinske 
og Tyske Sprog paa den ene, og det Italienske, Franske, En- 
gelske og Danske Sprog paa den anden Side. Vi have i det 
foregaaende seet Folgen af denne de sidstnævnte Sprogs Mangel r 
nemlig Nddvendighed af en Mængde Partikler, især Præpositio- 
ner, for at erstatte denne Mangel.- Jeg er og strax i Begyndel- 
sen af denne Afhandling gaaen ud fra et Hovedprincip, ved hvilket 
jeg bestandigen bliver staaende , det nemlig , at Tanken er 
Aandens oiebliklige Handling; jeg paastaaer nu, at det allermind- 
ste Ord i en Sætning, om det endog kun bestaaer af to eller tre 
Bogstaver , saa snart det ikke er væsentligen fornodent til Tan- 
kens rigtige og fuldstændige Forstaaelse, svækker Tanken pg gior 
dens Udtryk mat og slæbende* Enhver, der har mindste Anlæg 
til Veltalenhed eller til en rigtig Declamation , maa erkiende Sandhe- 
den i dette mit Udsagn* .Paa disse Forsætninger grunder jeg mit For- 
slag angaaende det Græske og Latinske Sprogs Anvendelse til det 
Danske Sprogs Cultur. Min folgerette Slutning i denne Anvendelse, 
er folgende : Grækere og Romere have i Overeensstemmelse med 
Naturen stræbt i deres Tankers Meddelelse at folge, med Hensyn 
til Tankernes enkelte Udtryk, den strængeste Sparsommeligheds- 
Lov; i det Danske , saavelsom i flere nyere cultiverede Sprog, 
findes en ei alene, med Hensyn til Tankens Udtryk> ufornoden, 
men og, med Hensyn til Tankens Fynd, hoist skadelig Overmo- 
dighed af enkelte Stavelser, srnaa Ord og Partikler; mit Forslag 
altsaa efter disse Sætninger bliver, at man > uden at giore vold- 
somt Angreb paa vort Sprogs engang fra Arrilds Tid vedtagne Tale- 
og Skrive -Brug, anvender det Græske og Latinske Sprogs Spar- 
Viå. Se/, Skr. 3 8C5* IV Del , // Hæfte* P 
