H4 
sornmeligheds-Lov, saa vidt vort Sprogs ganske fbrskiellige Natur 
©g Oprindelse tillade det* 
I det Italienske, Franske og Engelske Sprog er i mine 
Tanker denne Anvendelse af det Græske og Latinske Sprog ikke 
meer udforbar; fordi disse Sprog deels ved fuldstændige Ordbti- 
ger og en noie bestemt Sproglære, deels ved en Mængde classiske 
Skribenter ere saa grundfæstede, at de ikke taale mindste Vold 
paaTale- og Skrive -Brugen, Det DanskeSprog derimod har ved slige 
Midler endnu ikke faaet en saa fast Indretning, at det jo kan 
itnodtage enhver Forandring, der sigter til dets Forbedring* 
Det har hidtil havt meget faa Skribenter , hvilke man , med Hen- 
syn til Sproget, kunde kalde classiske; thi i et Sprog kalder jeg 
den en ciassisk Skribent, der fuldkommen har Sproget i sin Magt* 
Jiar i dette Sprog giort sig faste og rigtige Grundregler , og i dis- 
ses Efterkommeise allevegne er sig selv lig. Dog kan maaskee 
denne Omstændighed i Fremtiden gavne vort Sprog; thi det er 
til Skade for et Sprog for tidligen at blive grundfæstet; hvorpaa 
det Franske Sprog i flere Henseender virkeligen tiener til ExempeL 
Bet Græske Sprogs langsomme, men stadige Stigen til den hoie 
Cultur, det besidder, bekræfter den ikke sieldne Erfaring, 
at Sprog, saavelsom mange andre Ting, komme sikkrere til Fuld«« 
Jtommenheds Maalet ved en langsom Udo ve Ise end ved overilede 
cg kunstige Theorier* Det er i den Græske Litteratur mærkvær- 
digt, at man i denne Litteraturs overblevne Levninger ikke fin- 
der det ringeste Forsog til grammaticalske Undersogelser forend hos 
Plato; at vor nuværende Græske Grammatik har sin Oprindelse fra 
Alexandrinernes Tid; at den forst i Italien (af nogle lærde fra 
