. 116 
Dativen paa sit rette Sred; dette Sted udgidr da dens faste Sær- 
tiende, , . - 
4) Vort Sprog har et stort Fortrin for' det Tyske i en Tir.g, 
<Ser ved £orst^ Oiekast kunde synes ubetydelig. Dette' Fortrin be* 
staaer deri 3 at vore Verber have en bestemt Endes- Forandring i det 
passiviske Præsens, Imperfect og Infinitiv; i det Tyske Sprog maa, 
som bekiendt, bruges Hielpe- Verbet ich werde. Da Tilfældene? 
hvor disse pasiviske Tempora bruges, ere meget hyppige; -ud- 
trykkes i alle disse Tilfælde Tanken i vort Sprog med Korthed; 
hvor den i det Tyske bliver slæbende. Det er hartad utroligt, 
naar man ikke ofte har forsogt det, hvad et eneste Ord meer 
eller mindre i en Sætning kan i?idre Forskiel. Denne EerdedJ i 
det Danske Sprog har især Indflydelse paa vor fortællende og k: 
storiske Stil, vi ere blot derved i Stand, at fortælle nettere end 
Tyskerne. Vore senere Skribenter synes ganske at have glemt 
denne vort Sprogs betydelige Fordeei; de bruge paa samme Maade 
jeg bliver som Tyskerne ich werde , og have derved i hoieste Grad 
fordærvet vort Sprog. Fordelen af et bestemt Coniunctiv, hvil- 
ket Tyskerne have, og som mangler os, da vi maae omskrive 
det ved Hielpeverberne rnaatie , kunne s skulle, ville, saa betyde- 
lig den end er 5 veier ikke ganske op imod hin. 
5) Vi kunne paa mange Steder udelade det 'lu)ifbre;idc Prono- 
men, og lade. Læseren i Tankerne tilfoie det 5 uden at deraf rei- 
ser sig mindste Utydelighed; Vort Sprog er meget villigt ril denne 
Udeladelse; den er og i mange Tilfalde af ypperlig -Virkning. 
