Saxo s) fortæller, at de Danske Krigsfolk engang paa et Tog: iæng^ for 
Christendommen> kom i en saadanNod, at de maatte skride til at 
spise Heste, for ikke at doe af Sul?, da viser dette, forudsat at Konge 
og Faeturn ikke ere opdigtede, incet andet,, end hans ringe Bekiendt- 
skab med den nordiske Oldtid, eller Lyst til at fralægge hans 
Landsmænd den utilgivelige Brode at have spiist Hestekioa, Jeg 
tor derfor paasraae, at de nyere Forfattere f) der antage, at 
Hestekiod nodes mindre daglig end ved hdttidelige Ofringer , feile, 
thi det er ikke rimeligt, at Skandinaverne kun ved en saadan en- 
kelt Leilighedj skulde have tilladt sig en Spise, som vi ar alting 
kan see, maae have behaget dem meget,* og som de saa let 
kunde komme til. Af hvor stor Vigtighed dette Fodemiddel var 
for Island > sees deraf, at der ved Christendommens Antagelse 
blev stipuleret, det med Borns Udsættelse og Hestekiodsspiisning 
skulde have sit Forblivende efter gammel Skik u), thi det blev 
anseet for umueligt, at alle saa vel Fattige som Rige, kunde 
opfode deres Born, naar Nydelsen af Folkets vigtigste Levnetsmid- 
ler skulde være forbuden v). Det var derfor i de Tider ei ualmin- 
deligt i Island at stiæle Heste for at slagte dem, hvorpaa de 
islandske Sogur anfore adskillige Exempler* Saaledes- da Hromv.nd 
den halte mistede 5 fede Heste , faldt hans Sonner strax paa at 
s) Hist, dan. Lib. r. p. 15. cfr. not. in Sax, p» 52. Kcisleri Ant, p. 
332. Eiki de Philippia p. 1 35. 
i) Lngerbnng Swea R. H. 1. S. 434. G. L. Baden (de gamle Danskes og 
Norskes Levemaade Min 1805. II. S. 7). 
a) Arii Schedæ c. VII. p. 46". 
") Olafs Tryggv. S. ed. isK P. IL p. 244 
