39 
107 
træde stærkere frem end de andre. Disse Eksemplarer synes at stemme særlig godt med 
de af HoLZAPFEL beskrevne og afbildede. 
Ældre Senoii. Am agerkalk: Arnager. 
Yngre Seiion. Skrivekridt: Møens Klint. Stevns Klint. — Skovbakken. Aalborg. 
Spondyliis Diitempleamis d ORBiGNv. 
Tav. JI, Fig. 22, 25. 
1843. Spondylus Dutempleanus cI'Orbigny, Paléont. franc. Terr. crét. III. S 672. Tav. 460, Fig. 6— 11. 
1889. — — — ; HoLZAPFEL, Moll. d. Aachenev Kreide. S. 244. Tav.27, Fig.8-10. 
1892. — — — ; Stolley, Kreide Schl. -Holst. S. 236. 
De foreliggende Under s kali er ere stærkt hvælvede, fastvoksede til Underlaget ved 
koncentriske Lameller; Radialribberne omtrent lige stærke; paa Skallens fri Del ere de be- 
satte med Torne. 
Overskallen er næsten kredsrund, mer eller mindre stærkt hvælvet. Radial- 
ribberne rundryggede, tæt stillede, oftest smallere end deres Mellemrum. Stærkere Ribber 
veksle med svagere , undertiden ligefrem alternerende, undertiden er det kun hver fjerde, 
der er mere fremtrædende end de andre. Paa de kraftigere Ribber sidde flere eller færre 
Torne; kun sjældent kan der findes Torne paa alle Ribber. Furerne og undertiden ogsaa 
Ribberne krydses af koncentriske Tilvækststriber. Ørene smaa. 
Yngre Senon. Skrivekridt: Møens Klint. Stevns Klint. — Cementfabrikken 
»Cimbria« (ved Mariagerfjord). Nørholm. — Cerithiumkalk: ? Stevns Klint (1 Overskal). 
Danien. Ko ral kalk: Faxe (1 Overskal). 
Spondylus faxensis (M. U. H.), Lundgren. 
Tav. III, Fig. 1 — 3. 
1847. Spondylus Faxoeensis M. U. H. Amtl. Bericht iiber die 24. Versamml. Deutsch. Naturf. n, Aerzte in 
Kiel 1846. S. 119. 
1885. Spondylus faxeensis M. M. H.; Lundgren, Spondylusarterna eto. S. 10. Tav. 2, Fig. 19 — 20. 
1899. — faxensis Ldgrn. ; Hennig, Faunan i Skånes yngre krita. II. S. 6. 
Underskallens Form er meget variabel; oftest er den temmelig stærkt og uregel- 
mæssig hvælvet med det dybeste Parti noget nedenfor Hvirvlen; undertiden er Skallen 
næsten flad. Nogle Eksemplarer have et fladt Parti oppe ved Hvirvlen , fra hvilket der da 
gaar en Kant mer eller mindre stejlt i Vejret. Disse Forhold staa i Forbindelse med 
Størrelsen og Formen af Fasthæftningsfladen. Skallens Underside er i Reglen dækket af 
koncentriske Lameller, som bære smaa Ribber paa deres mod Skalranden vendende Side. 
1 de Tilfælde, hvor Skallen har et fladt Parti ved Hvirvlen og et stejlt Randparti, fmdes 
