124 
56 
indtrykkene ere ovale. Paa Stenkærnens Overflade ses undertiden svage, noget udviskede, 
koncentriske Furer; i enkelte Tilfælde ses ogsaa Radialfurer, hvilket altsammen staar i 
Forbindelse med Skallens Skulptur. 
Kun et enkelt Eksemplar har en Del af Skallen (i Nærheden af Ventralranden) i 
Behold. Man ser her brede, flade Ribber, adskilte ved smalle, fladbundede Furer. Paa 
Ribbernes Ryg ses en svag Fure. Randen er krenuleret. Baade Ribber og Furer ere 
svagt koncentrisk stribede. Ogsaa en Del Aftryk af Skallens Yderside vise, at Skulpturen 
har været som her beskrevet. Med nogenlunde regelmæssigt Mellemrum optræde stærkere 
Tilvækststriber. 
Parallelt med Hængselranden strække sig foran Hvirvlen 3 og bag denne 4 lange 
Tænder, hvoraf de øverste ere de længste; paa velbevarede Aftryk ser man, at de have 
været krenulerede paa tværs; under Hvirvlen ses .5 — 6 smaa, vertikalt (eller noget skraal) 
staaende Tænder. Baandareaen er stor med å — 6 A-formede Furer; krydsende disse iagt- 
tager man nogle andre, ganske fine Furer, der gaa parallelt med Hængselranden. 
Yngre Senon. Cerithiu rakalk: Stevns Klint (1 Stenkærne). 
Danien. Koral- og Bryozokalk: Faxe (ret almindelig). 
Slægt: Isoarca Munster. 
Isoarca obliquedentata (M. U. H.), Lundgren. 
Tav. IV, Fig. 6. 
1820. Arcaeites ohlongus v. Schlotheim, Petrefactenkuiule. S. 204. 
1867. Arca obliquedentata M. U. H.; Lundgren, Palæont. Jaktt. etc. S. 2G. Tav. 1, Fig. 7. 
1899. Isoarca obliquedentata Ldgrn.; Hennig, Faunan i Skåoes yngre kiita. II. S. 19. Tav. 2. Fig. 23 — 26. 
Af denne Art har jeg kun set Stenkærner samt en Del Aftryk af Skallen, der som 
sædvanlig hos Dimyarierne er fuldstændig forsvunden i Faxekalken. 
Stenkærnens Form er oval, stærkt hvælvet. Hængselranden svagt buet med Af- 
tryk efter en Mængde smaa, skraat stillede Tænder, hvoraf langt den største Del ligger 
bag Hvirvlerne og divergerer med de forreste Tænder. Hvirvlen , der ligger langt foran 
Hængselrandens Midte, er bøjet stærkt indad og nedad over Hængsiet. Hængselranden 
fortsætter sig uden Hjørner i de jævnt buede Siderande, og disse gaa igen jævnt over i 
Ventralranden, som jiaa mindre Eksemplarer er svagt konveks, paa større omtrent lige 
eller undertiden endog svagt konkav paa sit mellemste Parti, hvilket sidste staar i For- 
bindelse med en Indsænkning, der hos større Eksemplarer strækker sig fra Ventralranden 
opad mod Hvirvlen. Stenkærnens Rand er ofte udhulet, men ikke krenuleret. Overfladen 
er enten aldeles glat eller dækket med svage Tilvækststriber; underliden findes ogsaa en 
Antydning al' Radialribbcr. — Drt slorste Eksemplar, jeg har sol. er ol Mm. linjt og i 8 Mm. 
