Om Fyledalena gotlandinm 
67 
aldrig den mer eller mindre klotformigt ansvällda ventrallob, som eljes plägar ut- 
märka honexemplar, ej blott af slägtet Beyrichia, utan äfven af Kloedenia Kiesowi. 
Den bakre fåran visar i sin ventrala del en liten utvidgning bakåt. Under den 
ansvällda delen af ventralpartiet ses en rundt omkring detsaninui löpande up})liöjd 
rand, vid hvilken skalytan böjer tvärt inåt och uppåt, till doss den under spetsig 
vinkel stöter samman med limben. Den nämnda randen är albildad hos Boll. Hg. 
14 b, och ses tydligt på vår figur 6 b, som återger ett honexemplar sedt bakifrån. 
Denna organisation af honliga individ är ju, som ofvan antydt. afvikande 
från den, man finner hos arterna af slägtet Boyrichia och hos Kl. Kicson-i. Huru 
stor systematisk betydelse man höv tillägga denna olikhet, vilja vi här icke utfiirligare 
diskutera, men framhålla, att den allmänna öfverensstämmelsen i byggnad mellan 
Kl. Wilckensuma och Kl. Kiesoiri i öfrigt är så stor man gerna kan tänka sig mel- 
lan arter af samma slägte, när det gäller paleozoiska ostrako.ler. Äfven kan .let 
här vara läm[)ligt alt påminna om, hurusom Bonnema Ci.W.V, v 7'.' Ih-- m- in\ in^ka 
ostrakoder funnit könsskillnaden visa sig på tre olika sätt. nån,.!-, n -;i ait Iimik;x- 
emplar förete antingen en ansvälld ventrallob, såsom hos de -utULndi>ka lU^^/nckia- 
arterna, eller en hvälfning af limben och brämet, eller slutligen en ansvällning af 
ventralpartiet jemte längsgående lister på detsamma. Denna sista moditikati(»n af 
könsskilnaden visar hos flera af Bonnema afbildade former en fullkomlig analogi 
med förhållandet hos Kl. Wilckensiana. 
Hufvu<larten och var. plicala Jones synas vara endast obetydligt skilda från 
livarandra, fastän Jonus 1888 till och med ville upphöja den senare till sjelfständig 
art, hvilket dock icke kan vara berättigadt, då de äro nära förbundna genom öfver- 
gångsformer. Ti-oligast är. att var plicafa framställer en mera utvecklad form samt 
möjligen också mera framskridna åldersstadier, enär bland äldre exemplar just så- 
dana som tillhöra varieteteu, eller närma sig <ierma, äro talrikast, under det att 
forhallandet bland yngre exemplar är motsatt. 
Af vara afhildningar tillhör fig. 6 hufvudformen, medan fig. 7 något närmar 
31^ var. plicata, mun att ilock vara en extrem form. Bland äldre afbildningar åter- 
gifva Bolls figurer och Krauses fig. 18 b, liksom Kömeks tig. 16 c. var plicafa. 
Dimensioner: Längd 1.4—2,5 mm, höjd Ö.9— 1.5 mm. 
Arten förekommer mycket allmänt vid Ramsåsa både i lag ,? och i lag 4 i^ärskildt 
i den l)runa kalkstenen öster om stenbrottet] samt sparsamt vifi Klintn i lag 3. 
l^ä Ösel är den också funnen, och i block af gotlandisk kalksten \>a n'.rdtyska slät- 
ten är den mycket allmän. 
Exem[)laren från Ramsåsa öf verensstamma noga ujed Jones och Kiesows 
figurer, deremot af vika de något från de af Krause. Kömee och Reuter lemnade 
afbiklningarna, i det att dessa senare visa fårorna smalare och loberna. särskildt 
tien mellersta, bredare och mera uppsvällda. 
