Inledning. 
Till Skånes i geologiskt hänseende intressantaste områden måste räknas det i 
SO— XV (från Sandhammaren upp mot Vombsjön) gående bälte, der, mellan silur 
1 XO och kritsystem i SV, keuper och lias ligga som ett långt smalt band. Å detta 
bälte tinns det dock ej mer än två orter, å hvilka man bar tillfälle att någorlunda 
öfverse berggrundens byggnad. Den ena af dessa är Tosterup, der man har tvär- 
profiler öfver bältet i fråga; den andra, nordligaste, är Fyledaleu, som i hufvudsak 
ligger i bältets längdrigtning och derföre utefter hela sin sträckning låter berggrun- 
den framträda här och hvar i dalens sidoväggar. Inom största delen af det på Fyle- 
dalens nordöstra sida belägna området bildar, som bekant, silur berggrunden. Längst 
1 NV, vid Kurremölla, afskäres dock siluren af yngre bildningar, tillhöriga lias. 
Och i närheten af Fyledals gård, sålunda vid midten ungefär af silurområdets syd- 
östra rand, träffar man ett litet af jernvägen genomskuret urbergsparti (granit), till 
In-ilket i NV ansluter sig en föga blottad, fossiltom, gröngrå kambrisk sandsten. 
' trax O om urberget ligga, utefter norra sidan af Trydeån, liamsåsabild ningens röda 
lerskiffrar, kalkstenar och sandstenar. 
Områdets silur omfattar förutom den nämnda kambriska sandstenen, som sä- 
kerligen har mycket obetydhg utbredning, endast gotlandium, inom hvilken vi ha 
att särskilja den egentliga Bamsåsabildnmgen och colommhffern. Af dessa har emel- 
ertid hittills den förra så godt som uteslutande tilldragit sig geologernas uppmärk- 
samhet. En historik öfver Ramsåsabildningen kommer derföre att innehålla så godt 
Söm allt, som hittills är käudt om Fyledalens silurområde i dess helhet, och börja 
VI derföre denna vår redogörelse med en dyUk. 
