8<efemaat)a^u6^!Ktøeé, fcctpDelige Variantes Leaioncs antecsneé, goDe iatrn 
ffe Verfioner forfcetbige^ til De uDenlanCtTe gcerDe^ f5^ietii2ftc, ^Dilfe maatte t>cci 
ve mere o^vrigtige enD itirlige, men i)og t^Delige/ og Slnmarfninger tilføpeé tit 
at forf (ave rare DrO ^9 ^alemaaDer, oplpfe nmh @tct)er, legge ^oeterne^ 
^'unfl for ©agen, og forteligcti, ^tjor t)et f)el)0toet>ei5/ forffare 09 rette @fru 
betu^ne. i)^0Éevne maatte t>ære paa gatin. ©anjf Verfion funCe man laDe 
fclii>e borte for at unDgaae un^Dige Dmfopninger- 5)Ie& faa CrD: bifle ©Ert« 
tenter bnr&e faaleDe^ uDgitie^, at De ep be^ø\)teé paa npe at befienDtgioreé, og 
^ S)e f miDe bltt»e til fulDFommen 3:ienej!e for Dem, Der \)ilDc (fri\)e *&ijtorien. 
?8?eD Dem ftmDe man ogfaa giere en SSegpnDelfe til en ©amling af Scriptores 
Reruni Danicarum, ^oilfen 'oi fafl aBene af alle oplp|te golf enDnu fav>ne. 
goruDen t^ette *f)iftorieifcit)ere og i^renifer enb&a enDecf anDre gamle 
©frifter, biant ^\)ilfe Edda fortiener atjtaaef^>rfl i@piDfen. ©enneerfammen* 
famlet af Snerre Sturleflbn i Det isDe SæculO) af Sæmundi celDre Edda, Der 
v>ar jfret)en { 35egpnDelfen af Det 12te Sæculo, af gamle QJeré, 09 af gorfæ^ 
Dreneé munDtlige^Seretninger. UDt Den finDeé De celDjle og paaliDeligfie Sfter* 
Mtttnger om s>m §orfcrt)re6 ©uDétienefte og. $lroe, Refenius bat»er ntQim 
bzn, tilligemeD enDecl af Sæmundi Edda. g)2en enDjfiont Refenius i)ar enflit* 
tig "SWanD/ faa \>ax lyan Dog ep minDre enD noi;e agtenDe og grunDig tørD, Deé# 
iiDen bar ^anep troffet paa Det beDfle SJanufcript, eller Ija'ot nof af DemtiJ 
€ft€rfpn. Gbranflbn i @t)errig 'f)aux npeligen gitret Edda uD paa npe, af et 
4nDet SJantifcript, fom v>el ep er faa fulDltcenDigt foni Relenii, men i mange 
§SRaaDer rigtigere^ ®eéuDen ^at^er ^an og begpnDt meD at uDgir>e Sæmundi 
Edda. ?S)lig er fagt, at Den IcerDeJhre i @\)errig ^ar i ©inDe at uDgitje Ed- 
da paa npe; ^t)ié faa er, ta fanD man ^ente noget goDt, faafom f)an er baaDe 
en icrrD og jfienfom SKanD* Mallct ^mx ot?erfat Det mepe af Edda pavi 
Sran{p. 
QJore gamie 2ou tiene og meget ti( at oplpfe ^iftorten, men ^er mefcer at^ 
ter ^lagemaal og^anj!elig()eD, i Det ingen enDnu ^a\>er uDgir>et Dem i eetOJerP^ 
fom Dog anDre poler te ^ol6 i)a\>z giort, fcerDele^ De €ngel(fe. Og meD alt Det 
fanD Dog ingen for|laae \)or gamle ^ijtorie, uDen at \)ære grunDigen forfaren i 
t>ore gamle im^ €n ©anff og ^orff *^i(torie{fri\)er maa Derfor og ^eruDi 
brpDeSfen, i Det minDfte faa t>iDt, Det enDelig er fornoDent til f)ané §orel)a# 
tenDe* ^eg x>il nu ep tale om De <5lDjle 09 I)eDenffe iou, f)t)oraf intet cr tilo* 
m^, uDen Det Saxo anferer, om man og ^eruDi fanD liDe paa ^am* ®eit 
<jflD(te er Da Knud Den ©toreé 'XJit^erlagl^ø Set uDgi\?en paa Det gamle 
fi^prog af Refenio, 09 paa Satin ot^erfat af é^jenD Slagefen oguDfiit^en af Ste- 
phanio, 
