173 — 
szüntette meg tökéletesen az izzadást, de minden eset- 
ben m. ér s ék el te azt, úgy hogy ez adagolási módot 
különösen ajánlom tüdő vészes betegeknél. Erről azonban 
bővebben az egves betegségek tárgyalásánál. 
Megkisérlettem aztán a következő adagolási módszert 
is, t. i. a mint a hő 39^ C.-ra emelkedett, azonnal anti- 
febrint adtam 0*25 ctgmos adagban és habár egyes be- 
tegek naponkint 4 — 5 ízben is kaptak antifebrint, még 
sem sikerült a beteg hőfokát állandóan 38 vagy esetleg 
38' 5^ C.-on tartani s így czélt nem érve, ezen módszertől 
eltértem, annyival is inkább, mert ezt az orvosi gyakor- 
latban érvényesíteni nem lehet vagy csak űgy, ha minden 
beteg mellé egy egyént rendelünk, ki egyebet sem tesz, 
mint óránkint a hőfokot méri. 
Nagyobb és esetleg tartósabb hatás előidézése szem- 
pontjából felnőtteknél — 20 éven felül — megkisérlettem 
az antifebrinből pro dosi 0*50, majd 0*75 ctgrm, végre 
1 grmot is adni egész 2 grmig oly módon, hogy a beteg, 
kinek hőfoka 39 "5 — 40 '5 C. volt, óránkint, vagy a hő 
nagysága szerint többször y.^ óránkint is, 0'50 — 0*50 
cntgrm adagot vett be egész 2 grmig, vagy 40*5^ C-nál 
óránkint 1 — 1 grmot, azonban mondhatom, Jiogy sem a 
höleesés nagysága, sem az apyrexia tartama nem voltak 
arányban az adag nagyságával, mert a betegek hőfoka egy 
Y2 fokkal sem szállt lejjebb, vagy az apyrexia egy órával 
sem tartott tovább, mintha csak 0 25 ctgrmot adtam, leg- 
felebb csak erősebben izzadtak a betegek s a cyanosis 
is ilyen esetekben volt észlelhető, úgy hogy e 
tekintetben nem érthetek egyet Cahn és Hepp-ipel, kik 
azt állítják, sehogy a magas hő lenyomására egy nagyobb 
adag, p. o. 0*50 — 1 grm antifebrin sokkal erélyesebben 
és biztosabban hat, mint a a gyakrabban alkalmazott 
kisebb adagok.'' 
