— 191 — 
Sajnos azonban, hogy az antifebrinnek sincsen hatása 
magára a kór folyamatra, csak annak egyik tünetére a 
magas hőre, de ez is nagy nyereség, mert a láztalan 
szervezet magát kinyugodva, a bevett tápszereket saját 
erejének gyarapítására jobban értékesítheti. TüdŐvészes 
betegeknél az antifebrint, mint egyedííl megbizható szert 
maga Brehmer'^) is igen szivesen alkalmazza naponkint 
egyszer 0*20 — 0'25 ctgrm adagban. 
Az antifebrint tüdő vésznél következőleg alkalmazom : 
a hőemelkedés tetőpontján, a mi legtöbbnyire dél- 
után 4 — 5 óra között van, a hőfok magassága, a beteg- 
intensitása s az egyén erősebb vagy gyengébb alkata 
szerint pro dosi adok naponkint egyszer 0 20 — 0*25 ctgrm 
antifebrint, az izzadás csökkenésére egy milligramm 
atropinnal összekötve, s csak igen ritkán, ílorid esetekben 
40 — 41^ C.-nál 0*50 ctgrmot 1 grmig, de már ekkor 
gyakran collapsus és cyanosis gyötrik a beteget. (XIII. 
tábla.) 
A fentebbi atropinnal összekötött kis adagok 
mindig elegendők voltak arra, hogy 8 — 10 óra hosszáig 
a hőfok teljesen normális maradjon és hogy az izzadás 
a legcsekélyebb fokig mérsékeltessék. 
Kisérleteim alapján határozottan állíthatom tehát, 
hogy az antifebrin hŐcsökkentő hatása tüdővész- 
nél minden tekintetben felette áll úgy az anti- 
pyrinnek mint a chininnek, mert tüdővészes betegek- 
nél a magas hŐ lenyomására az antipyrinből 3 — 4 grm 
szükséges, mi eltekintve a szer drágaságától s az adag 
nagyságától — mit hetek múlva bizonyos undorral vesz- 
nek a betegek — még atropinnal is alig mérsékelhető 
profus izzadást okoz, a mi nagy mértékben gyengíti a 
*) Dr. H. Brehm er: Die Therapie der chronischen Lungenschwind- 
sucht. Pag. 332. 
