Dr. Ambro János emlékezete. 
Irta Dr. Lendvai Benő, Pozsonyraegye főorvosa. 
(Előadta a pozsonyi orvos-természettudományi egylet 1891. évi február hó 4-én 
tartott orvos-szakosztályi gyűlésében.) 
Ha valaki a természetnek tartozó végső adóját lerója s 
elköltözik oda, honnan nincs többé visszatérés, fájdalmas érzések 
keletkeznek a visszamaradottak keblében, ha ezek a körükből 
eltávozottat szerették, tisztelték, ha iránta rokoni vagy baráti 
érzéssel viseltettek. Mennyire érzi az anya szeretett gyermeké- 
nek, az anyai ápolásra szorult gyermek pótolhatlan édes anyjá- 
nak elvesztet; mily fájdalommal tölti el a visszamaradottat 
elhunyt testvérének halála; mint sajog a seb, melyet a szeretett, 
földi boldogságot igérő jegyes halála okoz; mily égető a fáj- 
dalom a hű hitvestárs elköltözésénél; mily felejthetetlen az 
elvesztett jó barát, a szeretett pályatárs. Itt és ott fáj a vesz- 
teség, ürt hagy vissza az elköltözött, mely hosszabb rövidebb 
idő múlva lesz csak betölthető. Boldogok a visszamaradottak, 
ha elköltözötteiknek emlékei müveikben, cselekedeteikben köztük 
fennmaradnak; ha az elhunyt élte rögös pályáján úgy működött, 
hogy munkálkodásának gyümölcse őtet túléli, ha az általa el- 
vetett mag nem sivár földre, hanem termékeny talajra esve, 
élte elmultával is hirdeti : hogy embertársainak javára élt, hogy 
hasznos polgára volt a hazának. 
A nagyon tisztelt szakosztály megbízásából nekem jutott 
a szomorú feladat boldogult Ambro János kartársunk felett 
emlékbeszédet tartani. Ha eme feladatnak, úgy mint talán a 
tisztelt szakosztály joggal megkivánhatja, és a mint azt magam 
is óhajtanára, megfelelni képes nem leszek : ne akarathiánynak 
méltóztassanak azt venni, hanem erőm, képességem gyenge- 
ségének s amaz elfogultságomnak, mely boldogult barátunk 
