— 165 - 
Hogy a sorsnak megfoghat! an szeszélye mily megdöbbentő- 
leg igazolá boldogultnak emez állítását, élete legvégső szakának 
következő epizódja mutatja : 
Midőn 1889-ben ama hír merült föl, hogy Pozsony városa 
tervezett gyermekmenhelyét a Pálffy-kertben építteti, a helyi- 
ségnek ezt a választását boldogult nem csak nem helyeselte, 
hanem annak meghiúsítására minden tőle kitelhetőt elkövetett, 
ismét a közjót tartván szem előtt, hogy a kertnek beépítése 
által azok, kik eddig ott nyaranta, az egészségüket fentartó 
vagy helyreállító tiszta levegőt élvezték, annak további élvezeté- 
től megfosztatnak; mikor ugyanez év őszén a ház felállítására 
szükséges területen a fák kivágását megkezdték, egészen fel- 
indulva nyitott be hozzám s felszólított, hogy vele egy nagy 
befolyású személyiséghez elmenjek, kit ő meg fog kérni a hygiene 
minden alapelveivel ellenkező eme fairtásnak megakadályozására. 
Csakugyan elmentünk az illetőhöz, ki boldogultnak meghallga- 
tása után azonnal a helyszínén megjelenve, meggyőződött arról, 
hogy a fapusztítás, épen azon az aránylag kis téren, hova maga 
az épület jön, alig számbavehető s hogy a legnagyobb részben 
megmaradt fák jövőre épen oly kellemes üdülő helyül fognak 
szolgálhatni a menház lakóinak, mint eddig egyéb városi csa- 
ládok gyermekeinek. 0 azonban mindebben még sem nyugodott 
meg; bár a házért, mint az elhagyott gyermekek menedék- 
helyéért rajongott, azt mégis e helyen olyannak tekintette, mint 
a mely által a város egyik hygienikus tényezőjétől megfosztatik. 
A szemei előtt emelkedő épületnek jogosságát e helyen elismerni 
nem akarta s fájdalom! mint mindig és mindenben itt is követ- 
kezetes maradt magához, mert azon a napon, midőn mult évi 
május 17-én a ház falainak felemelése után az építők a bokréta 
ünnepet ülték, kisértük Őt örök nyughelyére, azon a napon adta 
vissza koporsója a rokoni és baráti kezek által reá dobott hantok 
tompa döbörgését. Mintha nem akarta, nem tudta volna ez 
ünnepélyt megélni; mintha nem akarta, nem tudta volna csupán 
embertársai javára szolgáló benső meggyőződését feláldozni. 
MeghaU, de nem engedett; tört, de nem hajlott. 
És milyen volt boldogult mint orvos és kollega? Hogy 
miképen érzett betegei iránt, megmagyarázza nemes szive, mely 
nem csak legfőbb feladatának tekintette, azoknak fájdalmait 
