— 167 — 
fáradott, miért lelkesült, mi volt ez irányban utolsó évei minden 
léptének, minden gondolatának, szive minden dobbanásának 
czélja? Mert ő nem tartozott azok közé a köznapi lények közé, 
kiknek önhasznok, Önérdekök mindenek fölött áll, kik a közjót 
csak addig tartják szem eló'tt, mig az saját eló'nyükkel össze- 
ütközésbe nem jó'. 0 nem magáért, hanem másokért élt, mások- 
ért dolgozott, másokért fáradt. Bár mindenkiért lángoló nemes 
hevében fel akarta ölelni az egész világot, mégis nem a magas- 
ban, nem a felsőbb körökben keresett magának működési tért, 
mert tudta, hogy ezek gazdagságuk közepett az anyagi gondoktól 
menten haladhatnak kitűzött pályájukon; — de lent a nép kÖzt, 
az anyagi gondokkal küzdó' milliók közt találta ő fel azt az 
utat, melyen haladni akart. Nem a paloták kényelmes lak- 
tísztályaiba, hanem a folytonos nélkülözésekkel küzdó'k alacsony 
kunyhóiba akart ő behatni, ezek sorsait akarta ó', különösen 
életének utolsó éveiben enyhíteni, ezeknek keserű helyzetét 
akarta tűrhetőbbé tenni. Nem akart tűrni nyomort, elkövetett 
minden emberileg tehetőt ennek könnyítésére, ez irányban maga 
elé tűzött nemes czéljának elérésére. Mennyi erő, mennyi ön- 
megtagadás, mily lelki nagyság. Mit lehetett volna elérni evvel, 
ha számos legyőzhetlen akadályok lehet mondani csirájában el 
nem fojtják a legjobb, legszentebb akarattal, de nem a kellő 
módon és talán nem is a kellő időben megkezdett működést. 
De vehetjük-e ezt neki rosz néven; hiszen a czél a legszentebb 
volt, csupán az eszközök nem voltak annak elérésére kellőleg 
megválasztva. Szabad-e őtet ezért elitélni, szabad-e neki ezt 
hibául felróni? Nem! Hiszen ő szivének minden dobbanásával, 
szép lelkének egész hevével kereste föl az ügyet; lelke mélyében, 
legbensőbben meg volt győződve arról, hogy csak jót akar, hogy 
tervének sikerültével százaknak, ezreknek könnyeit fogja le- 
törölni; és ezt, ha nagy terve sikerűi, ha legyőzhetlen aka- 
dályok annak útját nem állják, már életében elérte volna. 0 
meghalt, elköltözött, nagy eszméjét utódaira, reánk hagyta s ha 
bár mikor, évek, évtizedek múlva annak életbeléptetése sikerül, 
az a megdicsőültnek, mint kezdeményezőnek lesz köszönhető. 
Ha az egylet, melyet ő életbe akart léptetni, bár mikor, bár 
mily körülmények közt, bár mily alakban létrejön, az összegyűlt 
tagoknak első kötelessége leend róla megemlékezni, emlékének 
