^ 173 ^ 
és oly szép remények közt, oly boldogító öntudattal kezdeménye- 
zett működésének sikerét nem érhette el, nem vihette el magával 
ama vigasztalást, hogy a szegény anyák és gyermekeknek hála- 
könyei hullhatnak majdan bezárulandó sirja fölé. 
Mint eló're lehetett látni, az illető egyéniség, kinek kezébe 
volt most boldogultnak ügye letéve, bár minden jó és szép iránt 
fogékony, bár az emberi nyomor enyhítése épen úgy szivén 
fekszik, mint boldogult ügyfelünknek, roppant elfoglaltsága 
miatt nem rendelkezhetett annyi idó'vel, hogy a dolgot tanul- 
mányozhatta, arról véleményt mondhatott volna. De talán jobb 
is volt ez így; talán ha a dolgot kezébe veszi, átlátta és ki- 
nyilatkoztatta volna, hogy e magasztos szándék kivitele jelen 
viszonyaink közt saját gyönge erőnkkel le nem győzhető óriási 
akadályokba ütközik, hogy azt a körülmény ok kényszerítő hatal- 
mánál fogva ama boldogabb időkre kell fenntartanunk, midőn 
a nagyszabású intézmény tetemes állami segélyezés mellett 
váland majd csak lehetségessé. Ha ez boldogultnak tudomására 
jön, ki tudja nem keserítette volna-e meg még inkább életének 
amúgyis kínteljes alkonyát. Mert míg most avval a tudattal 
hagyhatott el bennünket, hogy nagy eszméje, ha nem ölthetett is 
életet, ápoló karok szeretettel teljes dédelgetése mellett az mégis 
rövid időn életbe fog léphetni : addig, ha emez akadályokra oly 
oldalról, mely ellen kifogás senki részéről nem tehető, tétetett 
volna figyelmessé, kedvencz eszményét hosszú, igen hosszú időre 
látta volua elodázva, évekig tartó fáradságát látta volna füstbe 
menni, sőt a magasztos czélt, melyért oly kitartással küzdött, 
lelki szemei előtt talán mint örökre megközelíthetetlent lebegni. 
Az alapszabályoknak átnyújtása után megint ismételve 
fölkeresett, hogy a dolog eldöntését siettetném. Hiába kértem 
őt türelemre és kitartásra, hiába hoztam fel ama számtalan 
okokat, melyek a dolog lebonyolítását késleltetik; újra és újra 
eljött hozzám, mintha előérzete lett volna, hogy nincs ideje 
várakozni. Végre elmaradt, betegsége az ágyba döntötte. Ekkor 
én látogattam meg őtet ismételve. De ekkor a dologról már 
nem szólt, nem is szólhatott. Nagy lelke már meg volt törve, 
készült a nagy útra. 
Még betegsége előtt tett egy lépést kedvencz eszméje 
tárgyában, melyet szinte nem hallgathatok el. 1889-ik őszén 
