4 
Tab II. Guld -Ørn. Aquila Chrysaetos. 
Jfildre og nyere Folkeslag have kaldt Ornen Fuglenes Konge, og udmærket den som Sym- 
bol paa Kraft og Magt. Aarsagen til saadan Udmærkelse bor vi dog ei soge blot i denne Fugls 
Storrelse, dens Styrke og dens Mod, men tillige i Udtrykket af Bevistheden af disse Egen- 
skaber, som tilkjendegiver sig i dens Holdning og Adfærd, og giyer dens Udseende et Præg af 
Værdigbed og Adel, som ikke engang Fangenskab forandrer. 
Orneslægten horer til Rovfuglenes Orden og Falkenes Familie. Den indbefatter store, 
kraftfulde, stærktbyggede Fugle, med nedtrykt Isse, stærkt, ved Grunden lige, i Spidsen 
krumboiet Næb, lange, brede, tilspidsede Tinger, hvis tredie og fjerde Svinger ere de 
længste, korte, kraftfulde Fodder, og tykke Tæer, væbnede med stærke, krumme og spidse 
Kloer. Til denne Slægt horer de storste, stærkeste og modigste Rovfugle. De nære sig 
næsten aliene af storreDyr som de, svævende i Luften, opdage, i en Hoide, i hvilken Fuglen 
selv ei kan oines fra Jorden af; ved pludseligt at styrte sig ned, bemægtige de sig Rovet, 
og fore det i Kloerne til deres Rede eller Bo, der er bygget paa Toppen af de luneste 
Træer , eller paa utilgjængelige Klippetinder. Udenfor Yngletiden leve de eensomt , og 
tillade ingen anden stor Rovfugl, ikke engang deres egne SRig^r , at jage i det District, 
de have valgt sig. Orneslægten deles i to Grupper: Landdrne og Havorne; hos de forste, 
— til hvilke Guldornen horer, — er Tarsen beklædt med Fjer lige til Tæerne, hos de sidste 
ophorer Fjerbeklædningen omtrent paa Midten af samme. 
Guldornen, (Steen- eller Konge-Ornen) AqvilaChrysaétosLeisl.vv, om ikke den storste, 
saa dog den skjonneste, kjækkesteog kraftfuldeste blandt Europas Rovfugle. En voxen Guldorn 
bliver over fem Qvarteer hoi, og har over fire Alen i Yingestrækning ; dens Næb er næsten 
tre Tommer langt, ved Grunden henimod halv saa hoit, og Kloen paa Bagtaaen danner en Bue 
af tre Tommer. Fra de nærgrændsende Ornearter, som den ligner i Storrelse og Farve , ad- 
skiller den sig ved de fuldkommen elliptiske Næseborer, ved tre Skjælplader paa Overfladen af 
det yderste Taaled, — ved kortere Gab, der ei naaer længere end til Giet, og ved den svagt 
afrundede Hale, hvis Spidse staaer næsten to Tommer frem forbi Enden af de hvilende 
Vinger. Den fuldvoxne Guldorn har en mork — næsten sortbruun Farve, med rustguul 
Isse og Nakke og sorte Spidser paa Vingerne; Halen er ved Roden bestandig bviid, udad 
har den morke Tværbaand , og dens yderste Fjerdedeel er sort. Næbet er hornblaat , Næb- 
bebud ,og Fodder guldgule. Dog forst naar Fuglen er over fire Aar gammel, faaer den denne 
Dragt; yngre have et mindre stærkt farvet, blaaliggront Næb, lysere Næbbehud, og hvidgule, 
eller næsten hvide Fodder, den brune Farve paa Underkroppen er blandet med lysere Pletter, 
og Halen er halv hviid og halv sortbruun. En saadan ung Guldorn ansaaes længe for en egen 
Art, og kaldtes Steenorn, A. fulva. 
I Danmark er Guldornen kun en Strogfugl, som sædvanlig indfinder sig om Efteraaret 
og Vinteren. Den er hyppigere i Jydland, end paa Oerne, hvor den kun i strænge Vintre 
er bleven shudt, f. Ex. paa Moen, ved Helsingoer, &c. I det Holsteenske skal den dog en- 
gang imellem yngle. Forresten er den udbredt over hele Europa; den yngler især i Bjerg- 
egne; Reden, der ofte er 3 Alen i Gjennemsnit, er bygget af Grene og Riis, beklædte med 
