staae i Harmonie med Dyrets vegetabilske, liaarde Næringsmidler; men denne tilsyneladende 
Mangel i Fordoielsesapparatets mekaniske Udvikling erstattes ved Overvægten af sammes 
chemisk virkende Deele, og den betydelige Afsondring af Mavesaft er tilstrækkelig til at 
bevirke Næringens Oplosning. Endelig borer endnu til dette mærkelige Dyrs Egenbeder, 
Udviklingen af en stærklugtende Balsom, det saakaldte Bævergjd , der samles i egne Hud- 
folder indenfor den fælleds Aabning for Udforings- og Avleorganerøe. 
Nogle Naturkyndige have antaget flere Arter af Slægten, idet de ansee den nord- 
amerikanske Bæver som et, fra den europæiske forskjelligt, Dyr; det synes imidlertid, at der 
er storre Forskjel imellem Bæveren fra Sydtydskland, og den skandinaviske, end imellem denne, 
og den americanske; og den beromte G. Cuvier anseer Forskellighederne for altfor ubetyde- 
lige til derpaa at begrunde en Adskillelse i flere Arter. 
Bæveren fra Nordeuropa naaer en Længde fra 1 til 1^ Alen foruden Halen. Hovedet 
er budt, Oiet lille, Orelæberne næsten skjulte i Pelsen, Veidebaarene korte, Halsen kort og 
tyk. Halen er omtrent halv saa lang, som Kroppen , ved Grunden tykkere, udad, og mod 
Kanten tyndere; dens forste Trediedeel beklædt med Haar; Hudsk jællene , som forovrigt be- 
dække den, ere pergamentagtige, næsten sexkantede, flint og ufuldkommen concentrisk stri- 
bede, storst i Midten, og af blaaligsort Farve; mellem samme enkelte, korte Haar. Dyrets Pels 
dannes af et Laad af yderst tynde, silkeblode, tætstaaende Haar, der ved Grunden ere graae, 
men i Spidsen sorte, og af grove Pelshaar, dobbelt saa lange som hine, glindsende, guul- 
brune, men, efter Alder, Kjon og Aarstid af forskjellig Farvestyrke. Snuden er lys graa, og 
Fodderne bedækkede med anliggende, morhbrune Haar. 
Bæverslægten er udbredt over den hele nordlige Halvkugle, men i Amerika naaer dens 
sydlige Grændse næsten den 30te Grad, medens den i Europa og Asien neppe overskrider den 
40de. Kun i det nordlige og ostlige Europa træffes den endnu i nogen Mængde; i Tydsk- 
land og Frankrig er den meget sjelden; i flere Lande, saasom i Engeland og Danmark bar 
den fra umindelig Tid af været udryddet, og dens fordums Tilstædeværelse her erkjendes kun 
af de Tænder og andre Levninger, som hist og her træffes i Torvemoserne. Et Forsog paa, 
omtrent i Midten af det syttende Aarhundrede, at indfore den i Holsteen, mislykkedes. Ogsaa 
i Amerika spores en betydelig Formindskning af dette Dyr. 
Bæverens Opholdssted er flade fugtige Egne, eller Dale, gjennemstrommede af Elve og 
Bække, og forsynede med rigelig Vegetation, især Lovskov. Kun paa saadanne Steder finder 
den Ko til at bygge, og Næring i Overflodighed. Blade, Knopper og Bark af Buske og Træer, 
fornemmelig Poppel, Piil og Birk, ere dens sædvanligste Fode; Rodderne af amerikansk Aa- 
kande (Ndumbmm luteum) foretrækker den for a]t andet; Fisk, Inseeter, og overhovedet dyriske 
Stoffe rorer den ei. Den besidder saadan Kraft i Tænderne, at den med eet Snit overskjærer 
en tommetyk Green, og i et Par Minutter fælder en Stamme af 5 til 6 Tommer i Gjennemsnit. 
Som Egernet bringer den Foden til Munden med Forlemmerne. Paa Landjorden kommer den kurt 
langsomt frem, og kan ei undlobe sin Fjende; derimod dukker den fortræffeligt; og svommer 
særdeles godt, ved Hjælp af den brede, bevægelige, af mange Muskler understottede Hale; 
angreben sætter den sig til Modværge og forsvarer sig tapjiert. 
