9 
den i længere Tid. Sine Øjne bør man fremdeles 
væbne med en Kikkert. 
Det gælder at lære Fuglene at kende, naar man 
træffer dem, det vil sige: man maa blive saa fortrolig 
med dem, at man, hvad enten man ser eller hører en 
Fugl, straks ved, hvilken Art man har for sig. Hver 
enkelt Fugleart har sin ejendommelige Form og Farve, 
den har sin bestemte Maade at bevæge sig paa i 
Træerne og paa Jorden, og ligeledes har den sin ejen- 
dommelige Flugt og Stemme; alle disse Fremtoninger 
maa ikke undgaa Opmærksomheden, de tjener hver for 
sig til at karakterisere den enkelte Fugleart. Som Regel 
er det lettest at kende Fuglene, naar man opdager dem 
med sine Øjne, hvad enten de er i Ro eller i Bevæ- 
gelse, ædende, klatrende, byggende Rede o.s.v., eller 
man ser dem i Flugten. For øvrigt maa man erindre, 
at Fuglenes Dragt kan være forskellig efter Aarstiden. 
Vanskeligst er det at bestemme dem efter deres 
Stemme, der i Reglen er forskellig for hver Art, og 
tillige har hver Fugl i Reglen flere forskellige Lyd ; 
men kender man først disse, faar Ornitologen derigen- 
nem de sikreste Oplysninger til Bestemmelsen af de 
Fugle, han træffer; særligt gælder dette de smaa Sangere, 
thi i Naturen vil man kunne skelne disse sikkert fra 
hverandre ved. at høre deres Sang. 
Det er særligt i Parringstiden, at Fuglene lader 
deres Stemmer høre, og det kan da høres paa denne, 
om de har Æg eller Unger, om de er tæt ved eller 
fjernede fra Reden, ligesom ogsaa Lokketonerne og 
Angstskriget er karakteristiske. Saadanne Lyd som dem. 
der frembringes ved Dobbeltbekkasinens Flugt og ved 
Spættens „Banken" paa Træerne, bør man ligeledes 
lægge nøje Mærke til. 
I det hele turde Studiet af disse Lyd være noget 
