81 
de skal have, stikker man en lang Krog ind i Kroppen 
paa hver Side bag Læggene, saaledes at Haandsving- 
fjerene kan hvile paa. disse; de tages ud, naar Fuglen 
er tørret. 
Hos Rovfugle med lange Vinger (Glente, Flodørn, 
Taarnfalk), Mursejleren, Svaler, Terner, Maager krydses 
Haandsvingfjerene, og disse er da hævede et lille Stykke 
op fra Styrefjerene og Overgumpen. 
Duehøg og Spurvehøg opstilles saaledes, at Over- 
gump og Overhaledækfjer er synlige, og Vingerne kan 
enten lægges til Styrefjerene eller hæves lidt ud fra dem. 
Isfuglen, Rørhøns, Sumphønen, Agerhønen, Fasanen, 
Hjerpen, Ryper, Urfuglen og Tjuren opstilles ligeledes 
med synlig Overgump og Overhaledækfjer, men Vin- 
gerne lægges ind til Krop og Hale. 
Hos Vadefuglene bør Overgump og Overhaledækfjer 
være dækkede af Svingfjerene, som ikke maa krydses 
(undertiden krydses dog de yderste Spidser af Haand- 
svingfjerene ganske svagt) og lægges tæt til Krop og 
Hale. 
Ænder og Skalleslugere opstilles med Vingerne tæt 
til Krop og Hale; Haandsvingfjerene støder hos nogle 
næsten sammen over Overgumpen ; hos andre er de 
saaledes adskilte, at denne er synlig. 
Hos Gæs og Svaner lægges Vingerne tæt op til 
Krop og Hale, dækkende Overgump og Overhaledækfjer. 
Lommer, Lappedykkere, Alken, Tejsten, Søkongen 
og Lunden opstilles saaledes, at hele Ryggen er synlig 
og med Vingerne tæt til Kroppen. 
Hos de Fugle, paa hvilke Halen er rettet stærkt 
opad, rettes Haandsvingfjerene nedad (under Styre- 
fjerene), noget som ogsaa kan gøres hos Fugle, hvis 
Hale som Regel danner en mere eller mindre lige Linie 
6 
