1908. évi március 16-áról. 
43 
A brassói Fortyogó protozoái. 
A mikrokozmos titkaihoz a mikroskop vezette az embe- 
reket. Van Leeuwenhock(lG75) tökéletesített „vitrum pulicariuma" 
a vizcseppben gazdag életet teremtett. Honnan származnak s 
voltaképen mik ezek a parányi lények? — e kérdés foglal- 
koztatta ezután a kutatókat és a közvéleményt egyaránt 
Búdon szellemes magyarázata eleven molekuláknak mondja a 
vízcsepp parányi lakóit, Swammerdam pedig a levegőben élő 
rovarok lárváinak tartja az »animalculá«-kat. Nemsokára Lazaro 
Spallanzani a legmeggyőzőbben bizonyítja be, hogy azok a 
csirák, melyekből az ázalékállatkák fejlődnek, kívülről jutnak 
a tenyésző folyadékba. De az animalculák mivoltát még sokáig 
tévedésekkel magyarázták. Ehrenberg a magasabbrendű állatok 
miniatűr másainak tartja őket, a melyek ugyanazokkal a 
szervekkel bírnak, mint amazok. Végül Dujardin kétségtelenül 
kimutatja, hogy az összes ázalékállatkák teste egyszerű, szervek 
nélküli állati ősállomány, amelyet ö sarcodénak, Schullze 
protoplazmának nevezett. Siebold és követője KoHicker meg- 
állapítják az ázalékállatkák morphologiai értékét : „Minden 
ázalékállatka egyetlen sejttel egyenlő — “. Főrésze az ősállo- 
mány, a protoplasma, mely szemcsés s nyúlósan folyékony ; 
összehuzékony és ingerlékeny ; áthasonít, kiválaszt, lélegzik 
és uj élőanyagot készít — szóval mindama működésekre 
képes, amelyeket együttvéve életnek nevezzük. Benne van 
a mag és a lüktető üregecskék (vacuola contractilis), amelyek 
Lachmann, Rossbach, Stein és mások egybehangzó véle- 
ménye szerint valószinűleg anyagforgalmi bomlástermékek 
kiürítésére valók. Ily egyszerű szervezettel bírnak a húsállatkák: 
sarcodina. Alakjuk nem állandó: jellemző sajátosságuk az 
állábak (pseudopoda). A napállatkák (Heliozoa) gömbölyded 
héjuk finom likacsain keresztül dugják ki állábaikat, amelyek 
igen lassan mozognak. Mindkettő oszlással szaporodik, de elő- 
fordul a bimbódzás is. lígyes' nemeket a betokozodás, conjugátió 
és copulatió is jellemzi. Az édes vizekben előforduló protozoák 
legnagyobbrészt az ostoros ázalékállatokhoz (Mastigophora) 
és a csillongósokhoz (Infusorium) tartoznak. Az előbbieket 
egy, két, vagy több, de mindig határozott számú nagyobb 
nyúlvány u. n. ostor (mastix, ílagellum) jellemzi, az utóbbiakat 
