EmlékbeszéJ. 
27 
lékosságát, mint emberi alkotásnak gyarló, tökéletlen voltát. 
Nem védem én Darwint — nem szorul ilyen gyenge védelemre 
— nem is támadom. Megtették, megteszik ezt nálamnál hiva- 
lotlabb, vele egyenlő súlyú természettudósok s tudós egyházi 
Írók, kiknek véleményét, álláspontját tisztelem. Nem is tartom 
a természettudományok aktáit lezártaknak Darwinnal, mert a 
dolog természetéből folyónak tartom, hogy szerencsésebb utó- 
daink, kiknek majd a ma még ismeretlen tájairól a világ egye- 
temnek előttünk ez idő szerint még ismeretlen adatok fognak 
rendelkezésükre álla ni, kik a mieinknél tökéletesebb műsze- 
rekkel fogják vizsgálataikat eszközölhetni, a való dolgoknak 
talán másféle magyarázatát fogják adni tudni, mint mi. Nem 
akarok én Darwinnak egy hívőt se szerezni, — arra szavam 
gyenge — csak a kitüntető felszólításnak óhajtottam megfelelni, 
mikor gyenge tehetséggel, de becsületes igyekezettel emlékeztem 
meg a mai napon a múlt század ezen nagy elméjéről s vázla- 
tosan korszakos alkotásáról, melynek segítségével az örökszép 
természet kifürkészhetetlen titkait emberi gyarlóságunkban ma 
kimagyarázni iparkodunk. 
S ha sikerüli i. t. Hallgatóimban ezen ritka nagy ember 
a működése iránt érdeklődést keltenem s ezáltal szép mester^ 
ségem, a csodaszép természet kutatása tárgyában nagybecsű 
I figyelmüket csak egy percre is lekötnöm, elértem célomat, 
bőven jutalmazva látom fáradságomat s köszönöm, nagyon 
köszönöm ilyen hosszan igénybe vett türelmüket, figyelmüket. 
