54 
Krammer József. 
Magas falak és facsoportok alján, vagy erdőszélen tenyésző 
bokrok, cserjék ágain sajátságos elhajlásokat láthatunk, amelyek- 
nek az a céljuk, hogy a lombozat az árnyas helyen is minél 
több napfényhez jusson. 
A fák koronájának alakulása, a lomblevél alakja, elhelyez- 
kedése és nyelének hossza is mind arra szolgálnak, hogy a 
lombozatot lehetőleg sok napfény érje. 
A kapaszkodó és futó növények szára nem elég erős arra, 
hogy a rajta levő leveleket a napfénybe emelje ; azért ezek a 
növények támaszt keresnek, amelybe belekapaszkodnak, hogy 
rajta felkúszva napfényhez jussanak. 
Különböző berendezések szolgálnak erre a célra. 
a) Mankóra támaszkodó növények. 
Az ördögcérna (Lycium barbarum) régi hajtásai lehaj- 
tanak és megfásodnak ; rajtuk emelkednek azután a napfénybe 
az új hajtások. 
A vadrózsa (Kosa canina) hasonló jelenséget mulat. 
A ragadós galaj (Galium aparine) szomszédjaiba kapasz- 
kodik, hogy egyenes állásban napfényhez jusson ; ha a körü- 
líHte levő növényeket félretóljuk, a gyenge szár — támasz 
hiányában — egyszerre lekonyul. 
b) Felfutó növények. 
Száruk eleinte függőleges állású ; a hegye azonban nem- 
sokára jobbra vagy balra kanyarodik, hogy támaszt keressen, 
amelyen fölfelé emelkedhessék. 
A komló (Humulus lupulus) jobbra kanyarodó futónövény 
horogszerü kapaszkodó szőrökkel. 
A paszuly (Phaseolus vulgáris) balra kanyaruló, kurta ser- 
tékkel a kapaszkodásra. 
A szulák (Convolvulus arvensis) | mind balra 
A hajnalka (Ipomoea purpurea) kanyaruló 
A pipavirágu (Aristolochia sipho) ) futó növények. 
c) Kapaszkodó gyökeres- szárú növények. 
A repkény borostyán (Hedera helix) kapaszkodó gyökerei 
falhoz, fához tapadnak, hogy odaerősítsék a szárat és ágait. 
