66 
Krammer József. 
A korállcseresnye (Physalis alkekengi) ugyanezt a jelen- 
séget mutatja. 
A leánykökörcsin (Anemone pulsatilla) portokjai a párta 
belső felületére szórják a virágport ; a szirmok azután (2 nap 
alatt) annyira megnőnek, hogy a virágport a bibékre terelik. 
A piros gyűszűvirág (Digitális purpurea) porzói a pártára 
vannak nőve ; önmegporzás idejekor a párta — s vele a por- 
zók — lehullanak s eközben a portokok hozzáérnek a bibéhez. 
A fekete nadálytö (Symphytum officinale) virágja önmeg- 
porzás idején lekonyul s akkor a portokokból a bibére hull a 
virágpor. 
Az erdei nefelejts (Myosotis silvatica) virágkocsányjai 
önmegporzáskor felegyenesednek, s ezáltal odaszorítják a por- 
tokokat a bibére. 
d) Az önniegporzásra termelt (zárt v. kleistogam) virágok. 
Vannak növények, melyek felnyíló virágokon kívül olyan virágo- 
kat is fakasztanak, melyek nem nyílnak fel, fel nem tűnő szí- 
nűek és szagnélküliek, virágtakarójuk pedig fejletlen; ezek ha- 
tározottan az önmegporzásra vannak teremtve. Ilyenek pl. 
Az illatos ibolya (Viola odorata) nyári, zöldes színű, alig 
észrevehető virágai. 
A szárölelö árvacsalán (Lamium araplexicaule) kora 
tavaszi és késő őszi virágai. 
A nenyúljhozzám (Impatiens noli tangere) nagyon árnyas 
helyeken tenyésző példányain önmegporzó virágok fakadnak. 
Az árvácska (Viola tricolor) apróvirágu alakjai ön- 
megporzók. 
Megjegyzés. Sok növény van, amely csak akkor termel mag- 
vakat, ha virágját egy másik virágból származó virágpor porozza 
meg (idegen megporzás= allogamia); mert a saját virágpora nem 
képes a magcsirákat fejlődésnek indítani. Ilyenek a gabonanemüek, 
a rezeda, a fehér liliom, a mák, a körtefa stb. (L. alább). 
A borsó megporzását nálunk a méhek közvetítik; északi 
vidékeken azonban, ahol nem foglalkoznak az ‘emberek méhle- 
nyésztéssel, a borsó virága önmegporzásra (autogamiá-ra) 
van utalva. (Alkalmazkodás a körülményekhez). 
Egyes növények némely termőhelyen csak idegen meg- 
