58 
Szemelvények. 
még akkor is, ha olt laknék a Schreckhorn jégpalotájában, 
vagy ott, hol a Jungfrau öröktől fogva lefátyolozva trónol.*^) 
En is ilyen elfátyolozottnak képzeltem égszínkék szentélyében. 
Sok víz folyt el már azóta, hogy fellebbentelték fátylait. Köl- 
tők megénekelték, festők lefestették ; mérnökök bronzba öntöt- 
ték formáit. Nászutasok boldogan gyűjtötték fényképeit, hogy 
majd otthon, sivárabb és józanabb fejjel gyönyörködhessenek 
boldogságuk tanújának sajátkészítményű arcképében. A szív- 
telen modern kor pedig úgy bánt el a Jungfrauval, mint a 
világhires, bűvösbájos művésznőkkel szokott. A mai kor nem 
költő, ki virágot és babért hinteget, nem festő, ki a halandó 
szépséget halhatatlanná akarja rögzíteni istenadta erőkkel ; a 
mai kor az ügyes impresszárió, ki aranynyá változtatja a szép- 
séget, a hangot, a botrányt, szóval mindent. Hát miért ne a 
Jungfrau havát is? 
A múlt nyáron (1907) egyik felhőtelen júliusi nap delén 
csöndes fenyőzúgot kerestem magamnak a Wengernalp szom- 
széd.ságában. Hanyatt dőllein a gyantás tűkkel teleszórt föld- 
szagú mohára és mámoros szemmel körülsimogattam, körül- 
tapogatlam azt a tündöklő bércalakot, mely előttem a folyé- 
konynak látszó, majdnem kézzel elérhető kékségből kidombo- 
rult. A tömérdek jég Niagara törése mohón fogta el a déli 
nap százezer sugarát. A sziklátalan Schneehorn (3415 m) és 
Silberhorn (3705) mint fehérruhás leányok állanak a Jungfrau 
előli, viszik neki a fényt és szolgálják hírnevét. A fejem fölött 
fenyöszál sudárgyerlyája mutat felfelé, míg ágai lecsüggnek a 
földre. Mintha régi ismerős jóbarát virraszlana gyönyörködésem 
felett, hogy meg ne zavarják hívatlanok és avatatlanok, virrasz- 
tana a jóbarát, ki azt mondja, »nézz rám, én is felmutatok az 
égre, de gályáim visszahúznak a rög felé.« 
Csönd volt, sehol senki. Szinte beleringattam magamat 
az édes hitbe, hogy abban az igazi magányban vagyok, a 
milyen ez a vidék egykor volt. Szinte vártam, hogy egy bokor 
mögül kilépjen a nemesarczú, lánglelkű ifjú angol lord, Gordon 
9 Und wohnt er droben auf dem Eispalast 
Des Schreckhorns, oder höher, \vo die Jungfrau 
Seit Ewigkeit verschleierl sitzt . . . 
(Teli Vilmos. I. felv. 4. jel.) 
