Szemelvények. 
69 
takaróim közül és tapogatózzam a fagyos, szénfekete éjszaká- 
ban. Egy ideig szelíden csak annyit gondoltam »néznéd meg 
magad*. Végre az a szerencsétlen gondolatom támadt, hogy 
tovább adom a kérdést. Bele is súgtam a horkoló Kaufmann 
fülébe a bűvös igét »milyen idő lehet . . . ?« A derék ember 
legott fölpattant és kinézett az ajtón. Azután lelkiismeretesen 
ismételte ölpercenként a kitekintést, mindannyiszor rám eresz- 
tette az ajtóból a jeges fuvallatot és következetesen elvétette 
a sötétségben a helyéhez vezető utat, macskaügyességgel az 
én lábaimra ugorva vissza. Mikor én ezt hangosan megállapí- 
tottam, homeri derültség követte szavaimat a szalma minden 
zizegő zugából, hogy minden parlamenti szónok örülhetett 
volna az ilyen sikernek. A nevelés a sötétben a legragadósabb 
s ezentúl, a hányszor a jó Kaufmann körvonalai megjelentek 
az ajtó homályában, mindenkit már előre csiklandozott a 
derültség, hogyan fog az álmos fiú megint én bennem meg- 
botlani ! . . . Épen megszoktam az alvás ez akadályversenyét, 
mikor éjfélt ütött és fel kellett kelni. 
Egy órakor már némán tapostuk az alsó Mönchjoch felé 
húzódó hósivatagot. Az éjszaka zordon volt. Csillagtalan és 
barátságtalan, de csöndes. Egyik pillanatban koromsötétnek 
láttam, másik percben — hogy legalább kicsit vigasztalódjam 
a jelző szépségével — hollófürtűnek neveztem magamban, de 
annyi bizonyos, hogy nem nagyon lelkesedem az ilyen éjsza- 
kákért 3 — 4000 méter magasban. Az ilyenek csak a kandalló 
forgácsa mellett, érdekes könyvekben olvasva szépek. A felhők 
rendkívül alacsonyan szállottak; szinte meghajoltam, hogy 
fejemet bele ne üssem ezekbe a fellegfoszlányokba, melyek 
térképszerűen terültek ki a mélységek fölé s majd a Balkán, 
majd a Skandináv félsziget alakját öltötték, elveszítve apró 
ködszigeleiket a levegő-tengerben. 
Szentül meg voltam gvőződve, hogy valamint kidugjuk 
fejünket az alsó Mönchjoch (3687 m) hónyergében, toborzó 
táncba kapnak bennünket az ú. n. »Guxe«, azok az alattomos 
szelek, melyek itt bujkálnak a Mönch és a Fischergrat között. 
És ezek kellemetlen útonállók, mert még a szívnek legmélyé- 
ről is kilopják a meleget. Visszanéztem és a mint erősen bele- 
mereszteltem szemeimet a sötétségbe, mégis láttam ^alamit. 
