Szemelvények. 
75 
Királynő nem szólhat önérzetesebben és menyasszony nem 
beszélhet boldogabb és édesebb hanglejtéssel, mint a hogyan 
ez a pár szó elhangzott. És én követtem a leány tekintetének 
iitait a remegő reggeli verőfényben és percek múlva csak 
annyit mondtam: »Trigylem«. Ennél többet és nagyobbat valaki, 
a ki mindenütt arra a tenyérnyi, de legeslegszebb szülőföldjére 
gondol, nem mondhat. 
Hiába, az ember szíve csak annak a földnek a porából 
formálódott, a hol a bölcsőnk ringott. Abból a pár szóból is 
kiéreztem, hogy ez az egyszerű grindehvaldi leány meg ez a 
szépséges Jungfrau mégis csak vérrokonok. 
Félhétkor elhagytuk az Alpe.sek leggyöngédebb niinbusz- 
szal övezett ormát. A leszállás nagyon hamar ment végbe. 
Csak a Rothlhal-nyereg alatti nagy »Schrund« átugrásánál kel- 
lett figyelemmel lennünk arra, hogy az alsó part az előző 
napok sok karavánjának súlya alatt nagyon meglazult. Minden 
jól ment, csak megfogott a hinár. Miféle hinár lehet ebbe a 
kristályos hóba elrejtve? Hát bizony ez a krislályhó épen úgy 
lehúzza és el nem ereszti foglyát, mint a legszövevényesebb 
zsombék. Véletlenül úgy ugrottam, hogy egyik lábam beleke- 
rült Brawand Ulrich majd félméterre lemélyesztett lábnyomába. 
Egy pillanat alatt körülformálja az egész lábat a tömör hó, 
mint a szobor formája az öntvényt — és a vergődő vándor 
valósággal belefagyott az örökös jégbe. Embereimnek is úgy 
kellett kifaragniok a szemcsés tömegből lábamat, hogy aztán 
annál fürgébben futhassak tovább. A magasságokról ragyogva 
és tüzesen szállott alá a tökéletes nyári reggel. A Jungfraufirn 
selymesen hullámzott le a világ legszebb tere, a Concordia- 
tér felé, a melyhez képest Páris hasonnevű tere tenyérnyi 
semmiség. Itt e csillogó jég-Tuileries között zajlottak le a ter- 
mészet fehér forradalmai. Az óriás Aletsch fölött reszketett az 
irizáló levegő. És a szívekben is reszketett valami, csillogós 
és szivárványos valami, a Jungfrau örök ünnepének hangulata. 
S a mint lefelé haladtunk, szinte emésztővé vált a glecserek 
visszavert heve, — mintha a porhanyó hó helyett izzó pará- 
zson ballagnánk, égett az arc és égett a szem. De égett a 
lélekben is valami: a Jungfrau iránti örökifjú szerelem ki nem 
alvó szikrája. 
