Szemelvények. 
77 
vezet, mikor még leányos a lelke. »1892. július 9. . . . egy 
pillantás a Jungfraura elég, hogy elrabolja egészen az ilyen 
magamféle fiú szívét. « így írtam akkor. S mikor ma átnéztem 
az ezüstruhás hótündérre, mely ép olyan derűsen mosolygott 
le a meleg nyári ég gyöngéd kékjéről, mint akkor a tizenhét 
éves fiúra, éreztem, hogy az akkori szerelem nem változott, 
mert nem változott e szerelem tárgya sem. Nem változott, 
csak bensőségesebb lett és érettebb, az akkori ideálban ma 
még jobban láttam meg a legszebb vonásokat. 
Az Abendberg terraszán megteáztam, magánosán elégedet- 
ten. A haldokló pír remegve, meseszerűen, észrevétlen lassúsággal 
telepedett le a három nagy hegyre. A thuni ló hullámzó aranynyá 
változott. Én meg nem győztem eléggé nézni. Mint a ki egy 
nagy művésznőt minden szerepében akar látni, úgy kerestem 
a képek változatosságát. Megnéztem a Jungfraut rózsaszínűén, 
hidegen, ködösen ; megnéztem a kövér rétek fölött, hol eget- 
verően tolul a szabad mennyboltozatba, megnéztem a fák 
lombkoszorújába befonódva, hol a sötét leveles emeli alabas- 
tromformáit, megnéztem az Unspunnen várablakainak rámá- 
jában, hol a múlt idők emlékei között régies, tünedező minia- 
tűrré válik. Mikor Interlaken felé ballagtam, megláttam csillag- 
palástjában is. 
Lenn az alatt ropogott a tűzijáték és ujjongott a tömeg, 
ünnepelték zajosan a Bundesfest évfordulóját. A hazaíiság meg- 
nyilvánulása nemzetközi látványossággá változott. Roppant 
keveset érdekeltek a sistergő rakéták, ép oly keveset az a 
parádés szép gyülekezet. Ott fönt a magasban állott az igazi 
»Bund« — az Eiger, Mönch és Jímgfrau, a három bérc össze- 
fogódzva egymás mellett. A merésznek, az erősnek és a szép- 
nek szent és örök szövetsége. Állanak szilárd szövetségben és 
állani fognak a természet megtámadhatatlan köztársaságában, 
míg csak el nem jön a Vég, mely mindeneknek vége. 
