Wieclermann Károly (182c) — 1895) emlékezete. 
Irta és felolvasta Br. Wagner Lajos, 1895. június hó 17-én. 
Tisztelt Uraim! 
Elhunyt tagtársaink emlékezete egyesületünkből nem 
tűnik el azonnal, a mint azokat igaz részvétünkkel a temetőbe 
elkísértük s nekik a végső tiszteletet megadtuk. 
A tudományos köröknek és testületeknek dicséretes 
szokása, hogy elhúnyt tagtársaikról, vezetőikről, haláluk 
után is megemlékeznek, ecsetelvén életüket, munkásságukat 
s annak hatását közművelődésünkre. 
Ezt tesszük mi is ma, midőn egyesületünk elhúnyt 
veterán tagtársáról, sok éven át könyvtárnokáról, végre pedig 
érdemes alelnökéről, W i e d e r m an n Károlyról, kir. taná- 
csos s pozsony-tankerületi kir. főigazgatóról, ez órában kegye- 
lettel megemlékezzünk. 
Az egyesület t. intézői engem bíztak meg érzelmeik 
tolmácsolásával s én készségesen fogadtam el e megbízást, ám- 
bátor szaktárgyaim sem az egyesület czéljával, sem a boldo- 
gulnak szaktárgyaival nem congruálnak, — a nyelvészet és 
philosophia ugyanis e társulat körén kivül esik ; — de kész- 
séggel azért, mert a boldogult két évtizeden át főnököm, 
elöljáróm, irányadó vezetőm volt, s igy saját megfigyelésem- 
ből mondhatok egyet-mást, a mi általános érdekű is. A mi 
pedig a szaktárgyak divergálását illeti, itt megnyugtat azon 
körülmény, hogy a philosophia oly tudomány, melyet sem az 
orvos, sem a természettudós ne:u nélkülözhet, nem ignorál- 
hat, mert a z minden tudomány felett magasan székel, — 
neki hódolunk mindnyájan : orvosok, természetbúvárok, 
jogászok, nyelvészek stb. ; — ő szolgáltatja nekünk a helyes 
