1898. évi január hó 19-érol. 
71 
Bvcsben korosik a csplédeket, a viiloken mog épen cseléd szükségről pa- 
naszkodnak. De mindig az volt a telelel: „a cseléd nem szabad“. Hát 
ez a válasz nincs is Inával az igazságnak. A cselédtarlás mindenütt házi 
fenyitékjogot ad a gazdának, és sok helyen nem adnak a cselédnek épen 
semmi szabadidőt. A munkásnők mind azt mondták, inkább koplalnak és 
nyomorognak, de meg nem adják magukat. ()k a női omanczipatiót ma- 
gukra nézve alaposan végrehajtottak, de nem sok szerencsével, mert csak 
urat cseréltek, s most az Ínség és nyomor ur felettük, s e közben karak- 
terük is lassacskán tönkre megy. Se szüzek, se anyák nem tudnak lenni, 
a szükség eltépi koszorújukat, hogy gyermekkoruk sírjára tegye le. Már 
mint tanuló leányok sem őrizhetik meg tisztán erkölcseiket. Van eset, hogy a 
mester, ki maga is igen fogyatékos öltözetben van, maga megy a leányokat 
reggel költögetni, a leányoknak tilos a szobájuk ajtaját bezárni, szóval a 
kis ipar sokkal több alkalmat nyújt az elkölcstelenségre, mint a gyáripar. 
Természetesen a megkérdezett munkásnők az ilyen kérdésre nagyon kel- 
letlenül válaszolnak főkep olyaii munkásnő jelenlétében, ki vele együtt 
egyhelyen van, de másrészről meg e vonakoilás kezeskedik a mellett, hogy 
a kérdezett csak olyan eseteket mond el, mikor magát a történtekben csak- 
ugyan nem érzi részesnek. Egy könyvkötő leány azt mondja: A hol ezelőtt 
dolgoztam ott bizon az ur nem nagyon tisztelte az erkölcs parancsait. Elő- 
ször is, mind csak csinos szép leányokat fogadott munkába, másodszor nem 
fizetett eleinte 2 frt hetibérnél többet senkinek. Azután adott nekem 50 kr. 
pótlékot, mert azt hitte, hogy velem czélt ér. Ha aztán ellenáll valaki, a 
pótléknak azonnal vége, s kezdődik a durva nyers bánásmód. Ha az se 
használ, egyszerűen kidobja munkásnőjét az ajtón. Atalános a panasz, 
hogy munkaadók, munkavezetők helyzetükkel rutul visszaélnek. Az épít- 
kezéseknél a pallér kedvese mindenható. A megkérdezettek kivétel nélkül 
állították, hogy náluk nem a munkásság, hanem a szépség a fődolog és 
átalánosan behozott szokás, hogy a munkásnő készségesen engedelmes- 
kedjék a vállalkozó, vagy a munkavezető vágyakodásainak. 31 esetben 
a munkásnők nyíltan panaszt emeltek e miatt, s ott hol a munkásviszonyok 
közigazgatási utón szabályozván, javul a helyzet, mert a vállalkozók és 
munkavezetők félnek a nyilvánosságtól. De máshol bizony hallatlan a 
feslettség. Egyik munkásnő mondja, hogy a munkásnőknek már az a sorsuk, 
hogy a munkaadók rajtuk kedvüket töltsék. Ismerek úgymond egy toll- 
diszitőnőt, kinek a munkaadó nyíltan megmondta milyen feltétel alatt 
hajlandó neki munkát adni. Igen — vagy nem? Pedig a szegény nő más 
állapotban volt. Ha aztán a munkásnő kénytelen magát prostituálni, világos, 
hogy munka nélkül ugyanezt tenni még kényelmesebb és egyszerűbb. 
Így keletkezik aztán a prostuált nők közt is azon legalsóbb osztály, melyet 
a már magában véve is undok prostituliónál még undorítóbbá tesz az 
éhség és nyomorúság, akik 5 — 2 krért is odaadják magukat, csakhogy az 
éhező gyomor követelését csillapítsák. Az allami ipartelepeken dolgozó 
niunkásnők állapota már jobb valamivel. Nem ugyan a bánásmód tekin- 
tetében, hanem mert közjótékonyság mégis csak könnyebben éii őket 
