Vadászati culturkép Pozsonymegye hajdanából és jelenéből. 19 
el, hanem nem egyszer személyes veszedelmére is volt mérges 
és haragos természeténél fogva. ') 
A sólymok mellett a vad üldözésére igénybe vették a 
vadászebeket is. Már a praehistorikus kor legrégibb idő- 
szakában, a kökorban mint az ember társa és tanyájának lakója 
fordul elő a turfaeb Dániától az Alpokig s hazánkban is. 
Az ősember egész megélés! módja magával hozta, hogy ezen a 
mai foglyász- és tyúkeb közé tartozó faj nemcsak tanyaőr, 
hanem vadászeb is volt. A római Pannóniában, melyhez 
hazánk dunántúli része is tartozott, hires vadászkutyák faja 
tenyészeti, melyről egykori írók tesznek emlitést Honfoglaló 
őseinknél az eb határozottan tanya- és nyájőrző, s az a faj, 
mely nálunk juhászkutya vagy komondor néven 
ismeretes, velők együtt jött Ázsiából Európába.^) Mind nagy- 
9 Bethlen Miklós beszéli Önéletírásában: „Nekem volt egy 
ö 1 y V e m, mely a házi ludat, réczét, pujkát, macskát, kicsiny malaczot. 
kis városi vizslát is elfogott; azt gondolám én, hogy én nyulat, vadréczét, 
ludat mit rakással fogatok vele, de olyan vadmadarat, fürjet, foglyot, 
réczét nemhogy fogott volna, de űzni sem akarta, mely miatt szörnyen 
eléheztem; és iszonyú rivó volt. Egyszer a szőlőben Bűnön egy szakadás- 
ban nyűlsüldőre igazitának el; én mindjárt a szegény Pál öcsémmel a 
szőlőben az ölyvvel csak gyalog, még menőleg egy gémnek is bocsátám, 
de egy kevéssé ment utána, visszajőve, noha könnyen eléri s elfoghatja 
vala; menénk a szőlőszakadásban, kerestetjük a vizslákkal, az én ölyvem 
rettenetesképen rí, mely a madarászás idején szokás, és majd csaknem 
természet ellen vagyon; én haragomban levetém az ölyvet a kezemről a 
földre, osztán ismét kezem mutatásával hivám, félvén, hogy azalatt a nyúl 
kiugrik. De az én ölyvem nemhogy a kezemre, hanem egyenesen arczul 
az orrom s ajkamban ragada olyan erősen, hogy némelyik körme az 
orromon által az orom lyukában, némelyik az ajkomon pofámon által 
a szájamba ment. Isten tartotta csak a szemeimet meg. Megfogtam két 
kézzel a derekát, úgy húztam, de ha a számba hatott körmét a fogammal 
meg ne harapjam, soha bizony el nem szabadíthatom vala magam tőle, 
nem is szólhattam, a szememmel se nézhettem, addig osztán a földön 
összerontám, cséplém, s utána megsiratám.“ (Szalaynál: M a g y. tört. 
E m 1 é k e k II. 1., 242-243 11.) 
Nemesianus Cynegetica. Leydeni kiad. 259 1. Azonkívül 1. 
Gratianus Faliscus Cynegetica 73 s. És Plinius: Hist. Nat. Vili, 61. (40.) 
■*) Már Szirmay Antal mondja: Canis Hungaricus, juhászkutya, 
etiam propabilius cum Hungaris in Pannoniam venisse videtur. (Hungária 
in Parabolis. Buda 1807. 17. 1.) 
2 * 
