Truhelka und Hör mann. Olovo. 
239 
Sto god imam u mojemu cartvu 
Poklonicu tebi za uzdarje.“ 
Knjigu prima Anica djevojka, 
Knjigu prima, drugu otpisuje, 
Pa je salje caru cestitome: 
„Sultan care, iza göre sunce, 
Ako si mi izum ucinio, 
Dopusti mi, da sagradim crkvu, 
U Olovu mjestu pitomome!“ 
Njojzi care knjigom odgovara: 
„Izum tebi, lijepa djevojka, 
Gradi crkvu dugu i siroku 
I ja cu ti darovati crkvu, 
Suhim zlatom i dragim kamenjem.“ 
Knjigu stije Anica djevojka, 
Knjigu stije, Bogu zahvaljuje; 
P’onda ide fratru Marijanu, 
Ovako je njemu govorila: 
„Sveti oce, fratre Marijane, 
Car je meni izum dopustio, 
Da sagradim u Olovu crkvu 
I sam mi je knjigom obecao, 
Da ce crkvu carski darovati, 
Darovati sSeZenijem zlatom, 
Suhim zlatom i dragim kamenjem. 
Nego ne znam, sto cu uciniti, 
Kom cu svecu crkvu posvetiti.“ 
Progovara fratar Marijane: 
„Kceri moja, Anize djevojko, 
Kada sada kuci svojoj dogjes, 
Pomoli se svetim apostolim’, 
Apostolim i Petru i Pavlu; 
Oni ce te u snu nauciti, 
Kom ces svecu crkvu posvetiti, 
A kad sjutra b’jeli danak svane, 
Doc’ des k meni, moja kceri draga 
I ja cu ti sanak tolkovati.“ 
Kad to cula Anica djevojka, 
Ljubi starca u desnicu ruku; 
Pravo ide svomu b’jelu dvorn, 
Pa se moli svetim apostolim’, 
Apostolim i Petru i Pavlu 
I sve cini, sto joj fratar kaza, 
Kad je bilo noei po pbnoci, 
Nebesa se vedra otvorise, 
Ukaza se svjetlost prevelika, 
U svjetlosti mnozina angjela; 
Oni nose precistu djevicu, 
Svetog duha pravu zarucnicu, 
Pa govori presveta djevica: 
„Kceri moja, Anice djevojko, 
Crkvu, sto si nakanila zidat’, 
Posveti je mome uznesenju.“ 
Kad to cula Anica djevojka, 
Metanise presvetoj djevici; 
A kad bilo jutro na urani, 
Umiva se lijepa djevojka, 
Pa se moli Bogu velikome 
A kad se je Bogu pomolila, 
Ona ide fratru Marijanu, 
Sve je njemu redom kazivala. 
Kad je fratar r’jeci razumio, 
U nedjelu, koja prva dodje 
Svem je puku odmah oglasio: 
Gdje valjade, da se gradi crkva 
Na cast samoj precistoj djevici. 
Puk je r’jeci za Boga primio, 
Te svom dusom latio se rada: 
Jedni krce st’jene i kamenje, 
Drugi idu u proplanke guste, 
Da za crkvu otesaju grede; 
Treci opet latili se rada, 
Izragjuju svakakve alate. 
Malo za tim vr’jeme postanulo, 
Bas ne prosla ni godina dana 
B’jela crkva bjese sazidana. 
I silni se narod sakupio 
Öko b’jele bogomolje crkve: 
Neki jedu hljeba bijeloga, 
Prismakaju ovnovinom mesom, 
Zal’jevaju crvenijem vinom; 
Drugi opet puskam’ popucuju, 
A djevojke kolo uhvatile. 
U to doba fratar Marijane 
U bijelu crkvu ulazio, 
Pred oltarom tri put pokleknuo, 
Sv. misu radostan rekao, 
Na cast svetoj djevici Mariji, 
A kada je misu dorekao, 
Ovako je puku govorio: 
„Braco moja, po Bogu samome, 
Radostan smo danak docekali, 
Da u ovoj prepijeloj crkvi 
Svetu misu slusati moäSemo. 
Zahvalite Bogu velikome 
I Sultanu caru cestitome!“ 
Kad je narod r’jeci razumio 
Zalivalio Bogu velikome 
I cestitom caru od Stambola, 
Pa se onda veselo rasuo 
Svojim kucam’ sitno pjevajuci 
Pjevajuci i puskarajuci 
I hvaleci Boga velikoga 
I presvetu djevicu Mariju; 
Pomogo nas Isus i Marija 
I svi sveti bo2ji ugodnici. 
Öesto puta u Olovo ravno 
Silazili i Boga livalili 
Od djevice pomoc dobivali 
Nasim kucam’ i nasoj celjadi, 
Nasitn poljim’, njivam’ i livadam’ 
Nasoj stoci i nasemu blag-u, 
A najposl’je postigli spasenje 
I u raju bozije naselje 
Sve po molbam’ presvete djevice, 
A po volji Boga velikoga. 
