37 
»måliTir hunlenzkr« ikke som almindelig oversættes 
med det ubestemte »hunlandsk Malm«, men med hun- 
landsk klingende Mynt, og da der ved Hunner i denne 
Forbindelse tydeligvis betegnes de bulgariske og cha- 
zariske Folkeslag, der efter sikkre historiske Oplysninger 
var de vigtigste Mellemmænd i Arabernes Handel med 
Norden, kan der neppe være Trivl om, at Skalden ved 
sit Udtryk har tænkt paa og villet betegne det her 
omhandlede Slags Mynter. 
Et Par af de paa Vela fundne Exemplarer ere 
beskadigede af Finderen, ellers ere de alle temmelig 
tydelige og klare paa en nær, som viser en Mængde 
Skaar og Streger, der tydeligvis ere ridsede med 
Knivsod vistnok for at prøve Sølvets Godhed. 
Indskrifterne ere imidlertid endnu ikke læste, dog 
synes tre eller fire at være prægede i Samarkand i 
Begyndelsen af lode Aarhundrede. 
Hver af disse arabiske Mynter meddeler som 
bekjendt saavel Prægningsaar som Prægningssted, og 
ihvorvel der i vore smaa Fund flere Gange har vist 
sig en forholdsvis betydelig Tidsforskjel mellem de 
enkelte Exemplarers Prægningsaar, giver dog disse 
Mynter temmelig sikre Holdepunkter til Bestemmelse 
af Fundenes Nedlægningstid. 
Allerede den Omstændighed, at der i Velafundet 
ikke forekommer nogen af de efter 980 almindelige 
vestlandske, især angelsaxiske og tyske Mynter, er 
forresten i og for sig et temmelig sikkert Vidnesbyrd 
om, at denne Skat maa være nedlagt noget før Aar 
1000. 
Ikke alene Mynterne, men ogsaa Fundets Barrer 
og Ringe har tydeligvis kun været betragtede som Be- 
talingsmiddel, der benyttedes efter Vægt. 
Aarsagen, hvorfor Skatten er bleven nedgravet, 
kan naturligvis have været forskjellig. 
