56 
P. A. Øyen. 
simplere og langt mere naturlig. Ved en steil klippevæg eller 
ved en opstikkende „hest“ falder stene nu og da ned paa 
bræen; den om vinteren faldende sne dækker disse stene helt 
eller delvis. Dette gjentager sig aar efter aar omtrent paa 
samme maade. Paa grund af bræens bevægelse føres de paa 
denne maade i bræen indesluttede masser stadig længere og 
længere nedover. Skikternes udgaaende bringer dem igjen op 
i dagen, og denne blotlæggelse paaskyndes endnu mere ved 
ablationens hjælp. Det er saaledes ganske naturlig, at man 
vil finde de største mængder af grus og sten ved den nedre 
ende, hvor skikternes udgaaende følger nærmest paa hinanden, 
og hvor smeltningen er mest intens. 
Noget eksempel paa, at de superficiale masser tager sin 
begyndelse ved en bestemt strukturkurve, har jeg som før 
nævnt ikke truffet. Jeg vil dog ganske i korthed omtale 
dette tilfælde. Dr. A. Penck omtaler „merkwürdige Ober- 
flächenmoränen, nämlich solche, welche aus dem Material der 
Grundmoränen herabstürzender Gletscher zweiter Ord- 
nung bestehen“ *). Og jeg har paavist, at Storbræens mediane 
overflademoræne tager sin begyndelse netop ved en inde i 
firngebetet opstikkende „hest“. I begge disse tilfælde ligger 
overfLademorænens dannelsessted i dagen. Nu kan man imid- 
lertid godt tænke sig, at saadanne dannelsessteder fuldstændig 
dækkedes af den overliggende bræ. Morænen vilde da for- 
bli ve skjult, indtil vedkommende skikts udgaaende etsteds nede 
paa bræen bragte den op i dagen. Som med en hel moræne 
saaledes ogsaa med ganske enkeltvis forekommende stene. At 
der virkelig i et bræleies bund kan findes nok af opstikkende 
kupper, derpaa giver Store Utladalen et pent eksempel. Den 
samme simple og naturlige forklaringsmaade, der er anvendt 
ligeoverfor de i dagen dannede overflademoræner, kan altsaa 
efter min mening gjøres gjældende ogsaa for disse mere my- 
steriöse dannelser, der først kommer tilsyne ved en bestemt 
strukturkurve. Det er imidlertid ikke min mening at benægte 
muligheden af en delvis oppresning af bundmorænen, hvor „the 
frontal dip“ er særlig udviklet; men hvor dette strukturfænomen 
mangler en typisk udvikling, der foretrækker jeg at anvende 
en forklaring, der er overensstemmende med de fænomener^ 
man direkte iagttager. 
1 ) Mitth. des Ver. für Erdk. zü Leipzig, 1879, pag. 41. 
