24 
P. A. Øyen. 
unders øgels e finder, at det fier ikke alene er eruptive berg- 
arters bænke, men ogsaa ligesaa utvilsomme sedimentære berg- 
arters lag, der findes tvert gjennemskaaret, da maa man være 
enig med professor Helland i, at „det udelukker Tanken om 
gamle Kratere.“ 1 ) Man bliver nødt til afc se sig om efter 
andre aarsager til denne fjeldets eiendommelige form. 
I øst for Graldbøtindpartiet, Norges høieste fjeldregion, 
ligger to bræpartier: Grlittertinden med sine vilde omgivelser 
af botner og bræer i nord og de spidse Memurutinder omgivet 
af udstrakte snemarker, botner og bræer i syd. I den orden, 
fivori disse to bræpartier lier er nævnt, danner de ogsaa over- 
gangsled fra den alpine til den norske type. Medens det første, 
vort lands næst fiøieste fjeldregion, endnu liar sine noksaa vel in- 
dividualiserede bræer, opviser det andet flere bræer med fælles 
firngebet, men ved siden deraf ogsaa bræer af udpræget alpin 
karakter. Af bræer tilfiørende Memurutindernes parti vil jeg 
noget nærmere omtale to: Veobræen i nord, Heilstugubræen 
i vest. 
Veobræen er en dalbræ med et meget uds trakt firngebet. 
Dette kommer dog ikke i sin fielfied den egentlige dalbræ 
tilgode, tfii det gaar nemlig med fiele sin nordlige rand ned 
til den vilde, ensformige Skautfly og er fier formelig besat 
med en isbrærand, der om end ikke ganske kontinuerlig dog 
strækker sig over større dele. I den nedre del er bræen til- 
dels gjennemsat af større sprækker. I en afstand aflOO — 200 
m. nedenfor bræen strækker en bueformet endemoræne sig 
tvers over dalbunden; den gaar paa begge sider op langs 
bræens nedre del og optræder som lateralmoræner. Indenfor 
denne endemoræne findes ogsaa afleiret en fiel del moræne- 
grus, men paa en mere uregelmæssig maade. 
Heilstugubræen er en typpisk dalbræ, der deler firngebet 
med vestre Memurubræ. Den viser en tydelig udviklet 
længdestruktur saavel som en mod bræen konkav tverstruktur. 
I bræens nedre del optræder paa begge sider sprækker, som 
løber paa skraa opover ind mod bræaksen; de er tildels noget 
bøiede, tildels lidt konkave mod bræen. Et stykke oppe paa 
bræen fandt jeg ganske smaa, tversgaaende sprækker, der ofte 
var ledsaget af en dislokation, idet det nedre parti kunde være 
0 Geol. Förn. Förh. Bd. II, pag. 300. 
